ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/5834/15                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  02 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Аліменка В.О., Оксененка О.М, при  секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Київської митниці Держмитслужби на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства доходів та зборів України, Державної митної служби України, Київської міської митниці Держмитслужби, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Міністерство юстиції України, Київська міжрегіональна митниця Міндоходів  про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним і скасувати наказ скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 12.03.2015 року №166-о про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України;
- зобов`язати Міністерства доходів і зборів України поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України; 
- зобов`язати Міністерство доходів і зборів України інформувати Міністерство юстиції України про вилучення з Реєстру відомостей про ОСОБА_1 як особу, щодо якої застосовано положення  Закону України «Про очищення влади». 
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала про відсутність обставин, які б свідчили про те, що під час перебування на посаді першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України вона вчинила будь-які дії спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.
Крім того, наголошувала, що всупереч вимогам законодавства, оскаржуваним наказом про звільнення порушені права позивача як матері і працівника, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року задоволено частково.
Визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 12.03.2015 №166-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів з 14.03.2015 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Київська митниця Держмитслужби посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просять скасувати згадане рішення та ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову.
Зокрема, скаржник зазначає, що до позивача було застосовано заборону, передбачену ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», як до особи, яка не подала у строк визначений Законом заяви, передбаченої ч. 1 ст. 4 Закону, а також на підставі критеріїв, визначених п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом попередньої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 11.06.2013 року обіймала посаду першого заступника начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів.
Наказом Київської міжрегіональної митниці Міндоходів від 22.08.2014 року №1102/08-06 позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 26.08.2014 року до 25.06.2017 року.
Наказом Міністерства доходів і зборів України від 12.03.2015 року №166-о ОСОБА_1 з 13.03.2015 року звільнено з посади першого заступника начальника Київської регіональної митниці Міндоходів з підстав, передбачених  Законом України «Про очищення влади», відповідно до пункту 7-2 частини першої  статті 36 Кодексу законів України про працю. 
Також, згідно даних Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення   Закону України «Про очищення влади», позивач рахується особою, щодо якої застосовано положення цього Закону.
Згідно частини 2 статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Статтею 64 Основного Закону установлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади» (далі - Закон № 1682-VII).
Відповідно до частини 1 статті 1 цього Закону очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Частиною 3 статті 1 Закону № 1682-VII передбачено, що протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
    Статтею 2 Закону №1682-VII  передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту 6 частини першої  статті 2 Закону №1682-VII  заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені  статтею 3 Закону №1682-VII.
Згідно з пунктом 8 частини першої вказаної статті заборона, передбачена частиною третьою  статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Пунктом 4 частини другої цієї ж статті встановлено, що заборона, передбачена частиною третьою  статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.
Разом з тим, частина 2 статті 1 Закону України «Про очищення влади» передбачає, що очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
Таким чином, принцип індивідуальної відповідальності є одним з визначальних у процедурі очищення влади (люстрації).
Водночас, будь-яких відомостей про те, що ОСОБА_1 , працюючи в Київській міжрегіональній митниці Міністерства доходів і зборів України, своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини матеріали справи не містять.
Тобто, звільнення позивача ґрунтувалося на колективній відповідальності осіб, які працювали у державних установах, коли при владі був Президент ОСОБА_2, незалежно від конкретних виконуваних нею функцій та їхнього зв`язку з антидемократичними тенденціями і подіями, які відбувались у той період, а отже люстраційна процедура не була індивідуалізованою.
У цьому контексті судова колегія бере до уваги, що в силу приписів статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV   суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У рішенні у справі «Полях та інші проти України», яке набуло статусу остаточного 24.02.2020 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що люстрація не може застосовуватись для покарання, відплати або помсти та дійшов наступних висновків:
« 294.   … застосування до заявників передбачених Законом «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_2 був Президентом України.
296.       … застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_2 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
299. … передбачені Законом «Про очищення влади» заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан ОСОБА_2 став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана ОСОБА_2.
300. Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом «Про очищення влади», є прихід до влади пана ОСОБА_2 (див. пункт 7), а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд вважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави.
323.       Коротко кажучи, не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві.
324.       Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.».
У свою чергу, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати  від 03.06.2020 року в справі № 817/3431/14.
Так, колегія суддів Верховного Суду у складі суддів судової палати дійшла висновку, що Верховний Суд убачає потребу у формулюванні відповіді на питання чи достатньо самого факту перебування позивача на вказаних посадах протягом сукупного строку більше одного року для застосування заборон, визначених частиною третьою  статті Закону України «Про очищення влади». Відповідь на це питання є визначальною для вирішення цього публічно-правового спору.
Верховним Судом у складі суддів судової палати під час ухвалення постанови  від 03.06.2020 року в справі № 817/3431/14  зазначено, що складність правових питань, які постали перед судами та з якими національна правова система стикнулася вперше, потребувала висновків Конституційного Суду України, оскільки доводи позивача серед іншого ґрунтувалися на доводах про неконституційність положень    Закону України «Про очищення влади», зокрема в частині суперечності його норм приписам    статті 61 Конституції України    щодо індивідуалізації юридичної відповідальності.
Аналіз положень пункту 8 частини першої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1682-VII дає підстави для висновку, що заборони, встановлені частиною третьою  статті 1 Закону України «Про очищення влади»,    виникають в силу    закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.
Водночас із аналізу цих норм випливає, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття ними сукупно не менше одного року посад, зокрема, передбачених пунктом 8 частини першої  статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяла вона своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.
Питання конституційності, зокрема положень пунктів 7, 8, 9 частини першої пункту 4 частини другої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII на відповідність положенням статті    38, частини другої статті    61, частини першої статті    62 Конституції України  вирішуються Конституційним Судом України.
На розгляді Великої Палати Конституційного Суду України тривалий час перебуває справа за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади», 47 народних депутатів України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) частини третьої статті 4 цього закону.
На момент розгляду даної справи рішення Конституційним Судом України за наслідками розгляду вищевказаного конституційного провадження не ухвалено.
Водночас Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей    58,    61    і  62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17.
У справі № 800/186/17 Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).
Як підсумок у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що вказаний висновок підлягає застосуванню і в даній справі.
Щодо посилання апелянта на не подання позивачем заяви, передбаченої статтею 4 Закону України «Про очищення влади», колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом попередньої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідачем не надано доказів доведення до відома позивача наказу «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади».
Так, на виконання Плану проведення перевірок відповідно до  Закону України «Про очищення влади», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України, наказом Державної фіскальної служби України від 24.02.2015 року №117 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади», зокрема, стосовно керівників, їх перших заступників та заступників керівників митниць Міндоходів, вирішено розпочати перевірку з 02.03.2015 (пункт 1.2 наказу).
Пунктом 2 цього ж наказу Департаменту комунікацій ДФС доручено розмістити наказ у день його реєстрації на офіційному веб-порталі ДФС, а підпунктом 3.1 пункту 3 наказу керівникам (головам комісій з реорганізації) територіальних органів Міндоходів, спеціалізованого департаменту (органу) - забезпечити доведення цього наказу в день його видання до відома осіб, зазначених у підпунктах 1.2 - 1.4 пункту 1 наказу. Інформацію про ознайомлення направити до Департаменту персоналу.
Враховуючи, що з 02.03.2015 року розпочиналося проведення перевірки, зокрема, стосовно позивачки, яка обіймала посаду першого заступника    начальника Київської міжрегіональної митниці Міндоходів і підлягала перевірці, то відповідно до вищевказаних приписів  Закону  вона у строк до 12.03.2015 повинна була подати заяву, передбачену статтею 4 Закону.
Однак, відповідачем не надано суду доказів повідомлення ОСОБА_1 в установленому порядку в строк до 12.03.2015 року про прийняття Державною фіскальною службою України вищевказаного наказу. 
Крім того, у пунктах 310-315 рішення «Полях та інші проти України» ЄСПЛ, досліджуючи питання щодо пропорційності звільнення заявника з посади у зв`язку з неподанням заяви про проведення перевірки, передбаченої  Законом України «Про очищення влади», зауважив на такому:
«Четвертого заявника звільнили та застосували до нього обмежувальні заходи, передбачені  Законом «Про очищення влади», через подання ним заяви про незастосування до нього  Закону «Про очищення влади»  із чотириденним запізненням (див. пункти 30 і 34).
<....>.
Якщо передбачені  Законом «Про очищення влади»  заходи були застосовані до заявника лише через подання заяви з чотириденним запізненням, навіть якщо в іншому випадку ці заходи до нього не були би застосовні, Суд не може зрозуміти, як такі серйозні заходи могли вважатися пропорційними тривіальному характеру проступку заявника. Ні національні суди, ні Уряд жодним чином цього не пояснили. Особливість ситуації заявника полягала у тому, що на момент закінчення строку для подання заяви він хворів. Жодних аргументів, що затримка та подання ним заяви наступного дня після виписки з лікарні спричинили які-небудь проблеми у контексті загальної перевірки, наведено не було.
Суть відповідної заяви полягала у тому, що посадова особа повідомляла, застосовувалися до неї обмежувальні заходи, передбачені  Законом «Про очищення влади», чи ні <....>. Проте у цій справі ніколи не робилося припущення про існування невідомих фактів у кар`єрі четвертого заявника, які могли би бути виявлені в його заяві. Безперечно єдиною можливою підставою для застосування  Закону «Про очищення влади»  було те, що у 2010 - 2014 роках він працював у податковій службі, і про це було добре відомо його роботодавцю, якому була подана заява, самій податковій службі. У цьому розумінні у цій справі обов`язок подати заяву відрізнявся від ситуацій, коли такий обов`язок мав на меті викриття певних потенційно прихованих фактів, таких як таємна співпраця зі службами безпеки колишніх тоталітарних режимів <...>.
Тому Суд не може зрозуміти, як застосування такого серйозного обмежувального заходу через незначну затримку у поданні такої технічної заяви могло вважатися «необхідним у демократичному суспільстві».
У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку про те, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників (пункти 323, 324 вказаного рішення).
Таким чином, застосування такого заходу, як звільнення із служби з підстави, передбаченої абзацом першим частини третьої  статті 4 Закону України «Про очищення влади», не є ані пропорційним, ані необхідним у демократичному суспільстві, та створює передумови для порушення з боку України міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції.
Правовий висновок з цього питання викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №812/1727/15.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права передбачені статтею 12 КАС України, оскільки справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, в той час як позивачем у даній справі є службова особа, посада якої належить до посад державної служб категорії «Б» (займає відповідальне становище), а тому дана справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. Дане твердження скаржника суд апеляційної інстанції вважає помилковим з огляду на наступне.
Згідно з положеннями частини четвертої  статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України  виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Положення вказаної правової норми процесуального закону узгоджуються з приписами частини четвертої  статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, яка відносить справи в аналогічних спорах до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Частиною 2  статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
У цій справі, суд першої інстанції, не відніс дану справу до справ незначної складності, як зазначає скаржник, а врахувавши вимоги частин третьої та четвертої  статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.
Висновок з питань застосування зазначених норм процесуального права викладений в ухвалі Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі №360/4915/19.
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями  315,  316,  321,  322,  325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Київської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року - без змін.                                                                    
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та, в силу частини 5 статті 328 КАС України, оскарженню не підлягає.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

Суддя                                        В.О.Аліменко

Суддя                                        О.М.Оксененко