Постанова 
Іменем України                                  
 
08 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 554/5628/15-ц
 
провадження № 61-4042св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),   Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
треті особи: Територіальна громада м. Полтави в особі Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2019 року у складі судді Андрієнко Г. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Лобова О. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2015 року Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради (далі - КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Територіальна громада                           м. Полтави в особі Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, про виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення.
 
Позовна заява мотивована тим, що будинок за адресою:                                        АДРЕСА_1 , знаходиться на балансі підприємства, яке відповідно до свого статуту має забезпечувати утримання та схоронність житлового фонду, виявляти самовільно зайняті квартири                     у житлових будинках, що знаходяться на балансі підприємства та забезпечувати їх вивільнення у встановленому законом порядку. Виконавчий комітет Полтавської міської ради надав йому доручення подати позовну заяву до суду про виселення ОСОБА_1 з квартири НОМЕР_1 у вказаному будинку . 
Зазначало, що вказана квартира не приватизована, є комунальною власністю територіальної громади м . Полтави, зареєстрованих осіб у ній немає. 
24 квітня 2015 року проведено обстеження вказаної квартири на предмет неправомірного проживання у ній сторонніх осіб, за результатами якого встановлено, що її самовільно займає ОСОБА_1 . 
Крім того, вказувало, що відповідач 13 червня 2014 року звернувся до суду з позовом про визнання права користування даним житловим приміщенням. Під час розгляду встановлено, що його мати самовільно за відсутності рішення Полтавської міської ради, без отримання ордера та здійснення реєстрації вселилась у квартиру за вищевказаною адресою. З огляду на те, що мати ОСОБА_1 не була належним користувачем квартири, суд дійшов висновку, що останній також не має правових підстав для проживання в ній, оскільки єдиною підставою для вселення та проживання в квартирі є ордер.
Ураховуючи наведене, КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради просило суд виселити ОСОБА_1 із самоправно зайнятого жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_5 без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 листопада                          2019 року позов КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради задоволено.
Висилено ОСОБА_1 із самоправно зайнятого жилого приміщення - квартири АДРЕСА_6 без надання іншого жилого приміщення.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне жиле приміщення, як Про ОСОБА_2 (матір відповідача), так і ОСОБА_1 для проживання або користування Полтавською міською радою не надавалось, рішення Полтавською міською радою з цього приводу не приймалось, ордер не видавався, а заселення у спірну квартиру було здійснено самовільно ОСОБА_3 разом з її чоловіком, без отримання ордера та здійснення реєстрації за місцем проживання (прописки).
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2019 року - без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, ухваливши обґрунтоване та законне рішення. Оскільки ОСОБА_1 вселився до спірного житла безпідставно, тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що спірна квартира є його єдиним житлом, а посилання апеляційного суду про те, що він зареєстрований за іншою адресою, є безпідставними, оскільки він знявся з реєстрації, за вказаною в судовому рішенні адресою, ще у                   2014 році.
Посилається на те, що крім нього в спірній квартирі проживає і його малолітня донька, проте суди не залучили до участі у справі орган опіки і піклування.
Вказує, що він законно вселився до спірного жила, як член сім`ї своєї матері, а тому не може бути виселений без надання іншого житла. При цьому, зазначає, що необхідний для вселення ордер було підготовлено для його матері у 1991 році, проте він втратив чинність саме у зв`язку зі зміною складу сім`ї.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
 
У червні 2020 року Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому заперечувало проти вимог касаційної скарги, просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
У червні 2020 року КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що доводи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки безпідставність його проживання у спірній квартирі, яка перебуває в комунальній власності, встановлена преюдиційним рішенням суду, яке було правильно враховано судами при розгляді цієї справи. Просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції та зупинено виконання рішення суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2020 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З огляду на рішення 20 сесії шостого скликання Полтавської міської ради від 16 березня 2012 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить територіальній громаді міста та знаходиться на балансі КП «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради.
 
У довідці абонентського відділу КП «ЖЕО №2» від 28 квітня 2015 року вказано, що у спірній квартирі зареєстрованих осіб немає, інформація про володаря особового рахунку на квартиру відсутня.
 
З акту від 24 квітня 2015 року, складеного начальником дільниці № 2                  КП «ЖЕО №2» ОСОБА_4 , майстрами технічних дільниць № 2 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вбачається, що проведено обстеження квартири АДРЕСА_6 та на момент перевірки виявлено, що дану квартиру самовільно займає ОСОБА_1 . Відповідні дані про реєстрацію за вказаною адресою відсутні і в паспортному документі ОСОБА_1 .
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 січня 2015 року             у справі № 554/8262/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Управління майном комунальної власності міста Полтави про визнання права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, встановлено, що                      з 25 грудня 1991 року ОСОБА_3 проживала за адресою:                                 АДРЕСА_5 не лише без ордера, але й за відсутності рішень виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів, котрі б надавали право на отримання ордера для заселення у дану квартиру. Отже, ОСОБА_3 була неналежним користувачем вказаної квартири. Разом з тим, зазначена особа фактично була зареєстрована на АДРЕСА_7 з 16 березня 1999 року.
 
Вказаним рішенням суду у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління майном комунальної власності міста Полтави про визнання права користування житловим приміщенням було відмовлено за безпідставністю.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник вказує порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, оскільки суди прийняли рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України).
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено                          з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. 
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав              і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК                Української РСР).
 
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, передбачених законом.
 
Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
 
Згідно зі статтею 99 ЖК Української РСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. 
У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку,              а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.
 
Відповідно до частини першої статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
 
Питання про виселення на підставі частини третьої статті 116 ЖК Української РСР може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору або ордера, а також визнання їх недійсними).
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів
 
Встановивши, що ОСОБА_1 самоправно вселився та проживає у спірному житловому приміщенні, що встановлено преюдиційним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 січня 2015 року, яке набрало законної сили, і підтверджується наданими сторонами доказами, та                      у добровільному порядку не звільняє приміщення квартири АДРЕСА_6 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що він підлягає виселенню із вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.
При цьому, суди правильно вказали, що такими, які самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
 
Посилання касаційної скарги ОСОБА_1 на те, що він вселився до спірного житла правомірно, як член сім`ї своєї матері, є безпідставними, оскільки судами було встановлено, що спірне жиле приміщення, як Про ОСОБА_2 (матір відповідача), так і ОСОБА_1 для проживання або користування Полтавською міською радою не надавалось, рішення Полтавською міською радою з цього приводу не приймалось, ордер не видавався, а заселення у спірну квартиру було здійснено самовільно ОСОБА_3 разом з її чоловіком, без отримання ордера та здійснення реєстрації за місцем проживання (прописки). При цьому, вказані твердження відповідачем не спростовано, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.
 
Доводи заявника про те, що суди вирішили питання щодо прав особи, яку не було залучено до справи, виселивши його малолітню доньку, не заслуговують на увагу, оскільки, як було встановлено під час судового розгляду судами попередніх інстанцій, у квартири АДРЕСА_6 не зареєстровано жодної особи, а  ОСОБА_1 самоправно зайняв вказану квартиру та проживає в ній без жодної правової підстави.
 
Посилання касаційної скарги на судові рішення Верховного Суду, як на підставу для відмови у задоволенні позову у цій справі, не заслуговують на увагу, оскільки у цій справі були встановлені інші фактичні обставини справи, а саме безпідставне зайняття спірного житлового приміщення, тобто, відповідач не втратив право користування приміщенням, а ніколи такого права не набував, а осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення згідно із частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР.
 
При цьому, доводи заявника про те, що спірна квартира є його єдиним житлом, а посилання апеляційного суду про те, що він зареєстрований за іншою адресою, є безпідставними, оскільки він знявся з реєстрації, за вказаною в судовому рішенні адресою, ще у 2014 році, не впливають на правильність вирішення судами спору, за наведених вище обставин.
 
Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального              і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін.
 
Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 листопада                2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 лютого                 2020 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави             від 07 листопада 2019 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк