ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

06 липня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/14610/19
Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/792/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  в  складі:
    головуючого судді  - Губар В.С.,
    суддів  -  Бечка Є.М., Євстафіїва О.К.

      Позивач - ОСОБА_1 
      Відповідач - ОСОБА_2 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомленням учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів
     дата складання повного тексту судового рішення - 13 березня 2020 року

                                       В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, посилаючись на положення ст. ст. 1046, 1047, 1049, 525, 526, 625 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь  61050 гривень боргу, 1/2 частини вартості туристичного туру у розмірі 8750 грн. та за надання правничої допомоги  2500 грн.
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що  він перебував з ОСОБА_2 у дружніх стосунках, тому в період з січня 2016 року по лютий 2019 року включно неодноразово надсилав для  відповідачки банківські грошові перекази на загальну суму 61050 грн. на картковий рахунок її подруги ОСОБА_3 . Окрім того, він  оплатив спільну з  ОСОБА_2 подорож до Франції вартістю 17504 грн. і половину цієї суми ОСОБА_2   повинна йому, позивачеві, повернути.
Вважає, що між ним та ОСОБА_2 була укладена угода безпроцентної позики на підставі ст. 206 ЦК України та вважає окреме перерахування коштів окремою угодою, сумма яких не перевищує меж, встановлених ст. 208 ЦК України.
Вказує, що 10.06.2019 року звернувся до ОСОБА_2   з письмовою вимогою повернення коштів, вимогу вона отримала 20.07.2019 року, проте кошти натепер не повернуті.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Бурцева А.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що сторони перебували у дружніх стосунках і між ними була укладена усна угода безпроцентної позики відповідно до положень ст. 206 ЦК України.
Посилається, що укладення угоди між ним та ОСОБА_2   може підтвердити подруга відповідача - ОСОБА_3 , яка за дорученням відповідача отримувала кошти на свій, ОСОБА_3 , картковий рахунок 17.01.2016 року, 20.02.2016 року, 21.03.2016 року, 22.04.2016 року, 06.05.2016 року, 23.05.2016 року, 15.06.2016 року.
Апелянт вважає кожне окреме перерахування коштів окремою угодою, яка не перевижує меж, встановлених ст. 208 ЦК України та не потребує нотаріального посвідчення.
Як зазначає апелянт, з червня 2016 року кошти позивачем перераховувались картковий рахунок, відкритій ОСОБА_2 і станом на грудень 2019 року загальна сума, отримана відповідачем та яка підлягає поверненню, складає 61050 грн.
Посилається, що  він  з ОСОБА_2 у березні 2019 року здійснили туристичну подорож вартістю 17504 грн.86 коп. до Франції (Парижу)  за його, позивача, рахунок. 
Він у березні 2019 року звернувся до відповідача з проханням  повернути консолідовану суму боргу щомісячним платежем у розмірі 2000 року, а у червні 2019 року звернувся із письмовою вимогою про повернення коштів, але кошти відповідачем не повернуті.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив  в задоволенні клопотання про допит свідків, які можуть підтвердити відсутність  спільного проживання сторін у справі.
Наголошує, що сторони ніколи не проживали однією сім`єю, оскільки мешкали в різних городах, не вели спільне господарство, не мали спільних витрат в розумінні чинного законодавства, що свідчить про відсутність між сторонами відносин, які притаманні подружжю.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2020 року - без змін як таке, що є законним і обґрунтованим.

  Згідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
  За правилами  ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Датою постановлення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали цивільної  справи, перевіривши  правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального при постановленні оскаржуваного рішення, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
За правилами статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно до ч.1,2 ст. 367 ЦПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються  фактів, на які учасники  справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що  у період з грудня 2015 року по червень 2016 року ОСОБА_1 перераховано грошові кошти на загальну суму 11100 грн. на картковий рахунок, відкритий на імя ОСОБА_3 , що підтверджується наявними у матеріалах справи на а.с. 19-26 платіжними дорученнями.
У період з липня 2016 року по грудень 2019 року ОСОБА_1 перераховано на картковий рахунок, відкритий на ім`я  ОСОБА_2 49750 гривень (а.с. 27-69).
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у близьких стосунках і мали періодичні зустрічі,  а у січні 2019 року сторони здійснили спільну туристичну подорож до Франції вартістю 17504 грн. 86 коп., що підтверджується ваучером № 1433674, сертифікатом застрахованої особи та квитками (а.с. 12-18).
Зазначені обставини сторонами належними і допустимими документальними доказами не спростовані.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилався на положення ст. ст. 1046, 1047, 1049, 525, 526, 625 ЦК України та вважає, що між сторонами укладені договори позики, борг за якими у сумі 61050 грн. просить стягнути з відповідача, а також  ? частину вартості туристичної подорожі до Парижа у розмірі 8750 гривень та судові витрати у справі. 
Ухвалюючи рішеня про відмову в задоволені позовних вимог  ОСОБА_1 , суд першої інстанції, посилаючись на положення ст.. 218 ЦК України, виходив з того, що відповідач не визнає факт укладення з позивачем договорів позики. Судом клопотання про допит свідків відхилено, оскільки показання свідків на підтвердження наявності договорів позики є недопустимими доказами по справі щодо банківських переказів на користь відповідача.
За висновком суду, банківські перекази на користь відповідача на загальну суму 2850 грн, кожний з яких не перевищував 340 грн, також не можна розцінювати як угоди з приводу позики грошових коштів.
З оскаржуваним рішенням  суду першої інстанції у цій справі погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Перевіряючи аргументи скарги апеляційним судом встановлено, що у березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в усному порядку до ОСОБА_2   про повернення консолідованої суми боргу щомісячним платежем у розмірі 2000 грн.
10 червня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бурцева А.В. звернулась  до ОСОБА_2 із письмовою вимогою  про повернення боргу у сумі 61050 грн. щомісячними платежами у розмірі 2000 грн. на картковий рахунок ОСОБА_1 (а.с. 8-9).
Проте зазначені кошти відповідачем повернуі не були.
Апеляційний суд ураховує наступне.
Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України, якщо заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2   у відзиві на позову заяву (а.с. 87-89) і у відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 152-155) заперечувала факт укладення з позивачем договорів (угод) позики.
Твердження апелянта про необґрунтовану відмову судом в задоволенні клопотання про виклики  та допит свідків у справі не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом як підстава для скасування рішення суду, враховуючи приписи ч. 1 ст. 218 ЦК України.
Отже, правильним є висновок оскаржуваного судового рішення  про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за договорами позики у зв`язку з відсутністю належних і допустимх документальних доказів укладення таких договорів (угод) між сторонами.
Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
У відповідності до проложень ст.ст. 77-80 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 не надано суду першої інстанції та не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів на підтвердження укладення з відповідачем ОСОБА_2 саме договорів (угод) позики і не доведено, що відповідач брала на себе обов`язок повернути позивачеві будь-які грошові кошти. За правилами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Зважаючи на сукупність обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що  доводи апеляційної скарги ОСОБА_1   не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування  законного і обґрунтованого судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на  правильність вирішення спору по суті, та є аналогічними  аргументам, викладеним у позовній заяві. Яким суд першої інстанції надав обґрунтовану оцінку.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з викладеним у мотивувальній частині рішення висновком суду про наявність між сторонами  сімейних відносин чоловіка та жінки, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Як убачається із змісту позовної заяви, вимоги про встановлення такого факту сторонами заявлені не були та не можуть бути предметом розгляду у даній конкретній справі в силу приписів ч. 6 ст. 367 ЦПК України, а тому зазначений висновок суду є передчасним.
Враховуючи наведене, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2020 року підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини цього судового рішення абзацу наступного змісту: «Суд вважає, що в період з грудня 2015 року по лютий 2019 року включно відносини сторін носли характер сімейних відносин чоловіка та жінки, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, оскільки в цей час сторони мали систематичні зустрічі, несли спільні витрати на придбання продуктів харчування та короткотривалу (погодинну) оренду житла, здійснили спільну подорож до Франції, під час якої проживали разом; крім того, в цей час сторони мали інтимні стосунки.» (а.с.112).
В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігіва від 13 березня 2020 року підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

                                П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2020 року змінити, виключивши з  його мотивувальної частини абзац наступного змісту: «Суд вважає, що в період з грудня 2015 року по лютий 2019 року включно відносини сторін носли характер сімейних відносин чоловіка та жінки, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, оскільки в цей час сторони мали систематичні зустрічі, несли спільні витрати на придбання продуктів харчування та короткотривалу (погодинну) оренду житла, здійснили спільну подорож до Франції, під час якої проживали разом; крім того, в цей час сторони мали інтимні стосунки.».
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:                                                   Судді: