ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 370/2059/17                                         Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                              Каракашьян С.К.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду  міста Києва від   29 липня 2020 року (розглянута у відкритому судовому засіданні, м.Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом    ОСОБА_1 до Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Макарівського районного суду Київської області із скаргою до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. (далі  відповідач) про визнання незаконною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору.
Скарга мотивована тим, що скаржник вважає дії державного виконавця незаконними та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент пред`явлення виконавчого документа до виконання) оскільки: правові підстави для стягнення виконавчого збору, як санкції за відмову від добровільного виконання рішення, у відповідача відсутні; скаржник є майновим поручителем, тому несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки; розмір виконавчого збору підлягає стягненню виключно в сумі, обрахованій у розмірі 10 % від фактично стягнутої суми, а не від загальної заборгованості позичальника, і цей збір погашається виключно з суми, отриманої від продажу предмета іпотеки. 
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2018 року, визнано незаконною та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. від 01 вересня 2017 року у виконавчому провадженні № 43800471 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 17841184,48 гривень, та визнано незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. від 21 вересня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 54748979 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 17 841 184, 48 грн.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі № 370/2059/17 (провадження № 61-40160св18) касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено частково. Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2018 року скасовано.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справу № 370/2059/17 про визнання незаконною і скасування постанови про стягнення виконавчого збору передати для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Рішенням Окружного адміністративного суду  міста Києва від   29 липня 2020 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 повністю.
Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. від 01 вересня 2017 року у виконавчому провадженні № 43800471 про стягнення виконавчого збору у розмірі 17 841 184, 48 гривень.
Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. від 21 вересня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 54748979 про стягнення виконавчого збору у розмірі 17 841 184, 48 грн.
Не погоджуючись з вказаною постановою, Міністерством юстиції України подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що 26 червня 2014 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 43800471 з примусового виконання виконавчого листа № 1016/653/12 від 25 березня 2014 року.
Примусовому виконанню підлягало рішення суду про звернення стягнення на заставне майно, передане в іпотеку позивачем, як майновим поручителем за кредитним договором, заборгованість за яким складала 178411844,83 грн.
Одночасно, пунктом 2 постанови, боржнику надано семи денний строк з моменту внесення (отримання) цієї постанови для добровільного її виконання.
Пунктом 3 цієї постанови, боржника попереджено, що в разі невиконання постанови добровільно з нього буде стягнуто виконавчий збір, як санкцію за відмову виконати постанову добровільно.
Оскільки рішення суду боржником добровільно не виконано, державний виконавець застосував до боржника санкцію у вигляді стягнення виконавчого збору у розмірі 10 % від загальної суми боргу, що становить 17 841 184, 48 грн.
Постановою від 01 вересня 2017 року (в межах ВП № 43800471) виконавчий документ (виконавчий лист № 1016/653/12 виданий 25 березня 2014 року Макарівським районним судом Київської області) на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу.
Цією ж постановою, постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 01 вересня 2017 року № 43800471 виділено в окреме провадження.
Постановою від 21 вересня 2017 року в межах виконавчого провадження № 54748979 відкрито виконавче провадження з виконання постанови № 43800471 від 01 вересня 2017 року, яку видав Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Спірні правовідносини виникли у сфері примусового виконання рішень і стосуються правомірності постанов про стягнення виконавчого збору та постанови про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору.
Згідно із ч. 2 ст. 27 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Частиною 3 ст. 40 Закону №1404 передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Як встановлено судом, виконавчий лист Макарівського районного суду Київської області повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №1404, а відтак ч. 3 ст. 40 цього передбачено винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору.
Водночас, ч. 5 ст. 51 Закону №1404 визначено, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір.
Частиною 1 ст. 45 Закону №1404 визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у т.ч. одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:
1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;
2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;
3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів);
4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.
Отже, згідно з ч. 5 ст. 51 Закону №1404 передумовою для стягнення виконавчого збору, у разі звернення стягнення на заставлене майно, є надходження коштів від реалізації заставленого майна. При цьому, стягнення виконавчого збору здійснюється після проведення відрахувань, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 45 Закону №1404. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що неузгодженості положень ч. 2 ст. 27 і ч. 5 ст. 51 Закону №1404, однак норма ч. 5 ст. 51 цього Закону є спеціальною, оскільки стосується порядку стягнення виконавчого збору у разі звернення на майно боржника, тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
У даній справі заставлене майно реалізовано не було, кошти не надійшли, а відтак підстав для стягнення виконавчого збору не було.
Департамент ДВС не навів аргументованих доводів, які б спростовували доводи позивача і надані ним докази та дали б суду підстави для інших висновків.
На підстав іивще викладеного, колегія суддів приходит до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про наявність підстав для скасування постанови про стягнення виконавчого збору, тому вона підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 3 Закону №1404 визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.
Отже, постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом і підлягає виконанню відповідно до Закону №1404.
Водночас, Закон №1404 не передбачає правових наслідків у разі скасування судом постанови Департаменту ДВС , на підставі якої винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, у зв`язку з чим суд, погоджуючись з доводами позивача про похідний характер цієї вимоги та зважаючи на відсутність заперечень відповідача, дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови державного виконавця.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову в повному обсязі.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень   та   у спосіб, що визначені   Конституцією   та   законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод   та   інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 205, 237, 241, 242, 243, 251, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду  міста Києва від   29 липня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк 
                    
Судді:                                                                                          Н.П. Бужак,

                                                                                                    М.І. Кобаль