Ухвала
14 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 444/1342/19
провадження № 61-13396ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 11 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» (далі - ТОВ Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором             від 20 грудня 2007 року № 690002664 в розмірі 76 663,30 грн. 
 
Позовні вимоги ТОВ Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» обґрунтовано тим, що 20 грудня 2007 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір № 690002664 про відкриття та порядок ведення рахунку покриття міжнародної платіжної картки VISA Альфа-Банк з відновлюваною кредитною лінією фізичної особи - резидента. Вказує, що у тимчасове користування на умовах кредитного договору (п.п. 2.1) товариство надало відповідачу кредит у розмірі 15 150 грн. Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором, з кінцевим терміном погашення не пізніше 20 грудня 2008 року, з відсотковою ставкою 28 % річних. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме: надало відповідачу кошти в обсязі та у строк, визначений умовами кредитного договору, однак відповідач не виконав свої зобов`язання - припинив вносити платежі, передбачені умовами кредитного договору і додаткової угоди, як повернення отриманих коштів, також сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із порушенням зобов`язань на виконання кредитного договору, у відповідача утворилася заборгованість за кредитним договором, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Товариством неодноразово вживалися заходи щодо досудового врегулювання спору між сторонами. На поштову адресу відповідача було відправлено ряд листів-повідомлень про зміну кредитора і повідомлення-вимога про погашення заборгованості. Однак, у порушення умов кредитного договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча визначено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити. 
Жовківський районний суд Львівської області заочним рішенням від 11 липня              2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду                    від 04 серпня 2020 року, позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» заборгованість за кредитним договором від 20 грудня 2007 року № 690002664 в розмірі 76 663,30 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
03 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 11 липня            2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і справу направити на новий розгляд.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 76 663,30 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). 
 
Тому справа є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки викладені в оскаржуваних судових рішеннях висновки не узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, як на підставу касаційного оскарження судових рішень в цій справі, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
 
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявники не продемонстрували наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити. 
 
Зазначення у постанові Львіського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 11 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду                    від 04 серпня 2020 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                                        С. Ю. Бурлаков
            
                                                                                                                        Є. В. Коротенко