Справа № 461/91/19                                Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/2919/19                Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 23

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       02 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Юзефович Ю.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами відповідача Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та третьої особи Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 липня 2019 року у справі за позовом співзасновника і бенефіціара Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто» ОСОБА_1  до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, з участю третьої особи Львівська міська рада про визнання недійсним договору оренди,-
встановила:
У січні 2019 року позивач - співзасновник і бенефіціар ТзОВ Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто» ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, третя особа - Львівська міська рада, просила визнати недійсним договір оренди №456 від 25 травня 1993 року, укладений між Фондом комунального майна м. Львова та Товариством з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто».
В обґрунтування даного позову зазначала, що оспорюваний договір оренди був вчинений під впливом обману, так як ні Фонд комунального майна, ні Львівська міська рада народних депутатів на час укладання договору не були власником зданого в оренду приміщення. Окрім того, в п.1 Договору №456 від 25 травня 1993 року зазначено, що орендар ТзОВ «Піцца-Пронто» прийняв в оренду 01 жовтня 1992 року на термін до 01 жовтня 1994 року в користування нежитлові приміщення, однак станом на 01 жовтня 1992 року ще не існувало зазначеного підприємства. Дане підприємство було зареєстроване тільки 25 листопада 1992 року, а створення Фонду комунального майна м. Львова було задекларовано тільки 25 грудня 1992 року. Отже, на дату початку дії договору - 01 жовтня 1992 року, сторін договору ще не існувало, Фонд комунального майна м. Львова на час укладення спірного договору був неналежним орендодавцем.
Крім цього зазначає, що приміщення ТзОВ «Піцца-Пронто» не було передано у встановленому порядку, оскільки відсутній акт прийому-передачі нерухомого майна орендарю.
Вона змушена звернутися до суду як фізична особа, один із засновників ТзОВ СУАП «Піцца-Понто» та його бенефіціар, оскільки на даний час у зв`язку із рейдерськими атаками Львівської міської ради на це підприємство таке не працює, немає коштів на рахунку, а тому має право як співзасновник та бенефіціар звернутися з позовом як фізична особа, чиї корпоративні права порушено.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 липня 2019 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір оренди № 456 від 25 травня 1993 року, укладений між Фондом комунального майна м. Львова та товариством з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто».
Стягнуто з бюджетних асигнувань Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на користь Державної судової адміністрації України 768,40 грн. судового збору.
Рішення оскаржили відповідач управління комунальної власності Львівської міської ради та третя особа Львівська міська рада.
Апелянт управління комунальної власності Львівської міської ради з рішенням не погоджується, вважає незаконним, прийнятим із неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Звертає увагу, що предметом спору у справі є визнання недійсним господарського договору оренди нежитлових приміщень № 456 від 25.05.1993 року, укладеного між двома юридичними особами - фондом комунального майна м. Львова та ТзОВ спільне Українсько-Американське підприємство «Піца-Понто», при цьому фізична особа ОСОБА_1 не була стороною цього договору. Таким чином, даний спір стосується виключної компетенції господарських судів.
Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 липня 2019 року, провадження у справі закрити.
Апелянт Львівська міська рада не погоджується із оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, вважає таке незаконним та упередженим, прийнятим із неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Звертає увагу, що суд першої інстанції визнаючи недійсним договір оренди № 456 від 25.05.1993 року не залучив до участі у справі ТзОВ СУАП «Піцца-Пронто» незважаючи на те, що останнє є стороною спірного договору, що вважає окремою підставою для скасування судового рішення з прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.
Крім цього, вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про неіснування сторін договору станом на 25.05.1993 року, оскільки 25.12.1992 року утворено фонд комунального майна м. Львова. 
Також, чинне станом на 25.05.1993 року законодавство не передбачало складання акту приймання передачі на виконання договору оренди майна комунальної власності, відтак висновок суду першої інстанції про недійсність оскаржуваного договору оренди з підстав відсутності такого акту є незаконним.
Не погоджується із висновком суду про поновлення строку позовної давності, оскільки про укладення оспорюваного договору оренди позивачка знала ще у 1993 році, відсутні підстави вважати, що мали місце обставини, які унеможливлювали або утруднювали своєчасне подання позову, відтак відсутні підстави для поновлення строку звернення з позовом до суду.
Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 липня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В судове засідання 02.09.2020 позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не прибули, позивачка подала клопотання про відкладення розгляду справи на час після закінчення карантину, оскільки вона та її представник є людьми похилого віку, пенсіонери, відносяться до групи ризику особливо вразливої до впливу короновірусу COVID-19. Крім цього, вона подала заяву до Львівського місцевого центру про надання безоплатної вторинної правової допомоги, проте листом від 10.03.2020 року її повідомили про необхідність надати довідки з Пенсійного фонду та ДФС, проте у зв`язку із запровадженням карантину таку довідку вона не змогла отримати.
Представники відповідача Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та третьої особи Львівської міської ради будучи повідомленими про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу (т. 2 а.с. 194-195), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
Колегія суддів враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин.
В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Львів). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні.
Крім цього, постановою Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020, із змінами, внесеними постановою КМУ № 760 від 26.08.2020, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до 31 жовтня 2020 р. на території, зокрема Львівської області, продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211 та від 20 травня 2020 р. № 392.
Вказаною постановою, залежно від епідемічної ситуації в регіоні або районі чи місті обласного значення встановлюється "зелений", "жовтий", "помаранчевий" або "червоний" рівень епідемічної небезпеки поширення COVID-19.
Рішенням Державної комісії із питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 27 серпня 2020 року у м. Львові встановлено помаранчевий рівень епідемічної небезпеки.
При цьому, згідно із постановою Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020, не передбачено у зонах із помаранчевим рівнем епідемічної небезпеки, заборони проведення судових засідань, а також діяльності адвокатів, органів державної влади та місцевого самоврядування.
Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.
В той же час судова колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є розумність строків розгляду справи судом, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України).
Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань за клопотанням позивача (25.03.2020, 29.04.2020, 20.05.2020, 17.06.2020, 05.08.2020) та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивачки ОСОБА_1 , відтак у клопотанні про відкладення розгляду справи відмовлено.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга управління комунальної власності Львівської міської ради підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу Львівської міської ради необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що  станом на дату початку дії договору - 01 жовтня 1992 року сторін договору не існувало, відтак прийшов висновку, що договір № 456 від 25 травня 1993 р. передачі нежитлового приміщення по вул.Городоцькій, 61 з індексами 19-1, 19-2, 19-3, 19-4, 19-5, 19-6 у м.Львові, укладений між Фондом комунального майна м.Львова та Товариством з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто», необхідно визнати недійсним.
Крім цього, з врахуванням встановлених обставин справи, суд прийшов висновку про поновлення строку позовної давності, як пропущеного з поважних причин, оскільки порушене право підлягає судовому захисту.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.
Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За змістом вказаної статті право звертатися до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, а також громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності.
Тобто у порядку господарського судочинства розглядаються спори юридичних осіб між собою та фізичних осіб - підприємців.
Категорії таких справ визначені у статті 20 ГПК України, серед яких справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності (п. 1 ч. 1).
Звертаючись із позовними вимогами про визнання недійсним договору оренди №456 від 25 травня 1993 року, укладеного між Фондом комунального майна м. Львова та Товариством з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто», позивач ОСОБА_1 звертає увагу, що вона змушена звернутися до суду як фізична особа, один із засновників ТзОВ СУАП «Піцца-Понто» та його бенефіціар, оскільки на даний час у зв`язку із рейдерськими атаками Львівської міської ради на це підприємство таке не працює, немає коштів на рахунку, а тому має право як співзасновник та бенефіціар звернутися з позовом як фізична особа, чиї корпоративні права порушено.
Згідно із роз`ясненнями, наведеними у п. 2.2. постанови Пленуму ВГСУ від 25.02.2016 року № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративний правовідносин» законом не передбачено права учасника (засновника, акціонера, члена) юридичної особи звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів цієї особи поза відносинами представництва. Водночас згідно з положеннями статті 16 ЦК України, пункту 4 частини першої статті 12 та статті 167 ГК України незалежно від суб`єктного складу, якщо учасник (засновник, акціонер, член) юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то він має право подати відповідний позов. Такий спір підвідомчий господарським судам і підлягає вирішенню у загальному порядку.
Таким чином, справа за позовом співзасновника і бенефіціара Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто» ОСОБА_1  до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, з участю третьої особи Львівська міська рада про визнання недійсним договору оренди № 456 від 25 травня 1993 р. нежитлового приміщення по вул.Городоцькій, 61 у м. Львові, з індексами 19-1, 19-2, 19-3, 19-4, 19-5, 19-6, укладеного між Фондом комунального майна м. Львова та Товариством з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто», не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а належить до юрисдикції господарського суду Львівської області.
Наведене дає підстави для висновку про те, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, а саме статті 19 ЦПК України.
Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
З наведених підстав рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та закрити провадження у справі.
При цьому, на виконання вимог ч. 1 ст. 256 ЦПК України, апеляційний суд роз`яснює позивачці ОСОБА_1 про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до Львівського апелчяційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради - задовольнити.
Апеляційну скаргу Львівської міської ради - задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 липня 2019 року - скасувати.
Провадження у справі за позовом співзасновника і бенефіціара Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто» ОСОБА_1  до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, з участю третьої особи Львівська міська рада про визнання недійсним договору оренди № 456 від 25 травня 1993 р., укладеного між Фондом комунального майна м.Львова та Товариством з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто» - закрити.
Роз`яснити співзасновнику і бенефіціару Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто» ОСОБА_1  право на звернення до суду з цією вимогою в порядку господарського судочинства до господарського суду Львівської області, а також роз`яснити позивачеві про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

С.М. Копняк