Постанова
Іменем України 
 
23 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 755/857/17
провадження № 61-7404св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом надання безперешкодного доступу та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
 
Позовна заява мотивована тим, що 18 квітня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки жилого приміщення                      № 31-7АК/04-2006И, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві приватної власності.
13 лютого 2012 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), як правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ТОВ «Кей-Колект» укладені договори факторингу № 2 та відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно з якими право вимоги за договором іпотеки жилого приміщення від 18 квітня 2006 року № 31-7АК/04-2006И, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Кей-Колект». 
06 квітня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» набуло право власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Після набуття права власності на зазначену квартиру працівники ТОВ «Кей-Колект» намагались потрапити до квартири, однак всі їх намагання виявились марними, ОСОБА_1 відмовляється добровільно звільнити квартиру та чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою.
Ураховуючи викладене, ТОВ «Кей-Колект» просило суд усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, зокрема квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання постійного безперешкодного доступу позивачу до цього майна та визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року у складі судді Савлук Т. В. у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на момент реєстрації приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. M. права власності на спірну квартиру в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку був наявний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між іпотекодавцем та іпотекодержателем. Це унеможливлює з`ясування підстав набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки, а також того, що відповідач як колишній власник квартири попереджена про виселення та добровільно не звільнила квартиру. Крім того, позивач не надав докази на підтвердження факту непроживання відповідача в квартирі, яка передана в іпотеку, більше одного року відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України. 
Щодо позовних вимог про надання постійного безперешкодного доступу позивачем не наведено правових підстав для застосування цього способу захисту, не надано докази на підтвердження дотримання позивачем процедури попередження відповідача про вчинення дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, направлення досудової вимоги про виселення відповідача з урахуванням положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» задоволено, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року скасовано, позов ТОВ «Кей-Колект» задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ТОВ «Кей-Колект» у здійсненні права користування майном, зокрема квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання постійного безперешкодного доступу ТОВ «Кей-Колект» до цього майна.
Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
 
Суд апеляційної інстанції постановив, що відповідно до матеріалів цієї цивільної справи відповідач вже не є власником майна, тому і законних підстав використовувати його для проживання вона не має. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України) (далі - ЦК України). Зазначена норма матеріального права визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Також право власності позивача на спірну квартиру відповідачем не оспорюється.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував того, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. M. всупереч вимогам чинного законодавства України зареєстровано право власності на спірну квартиру на підставі договору іпотеки, а не на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Також всупереч вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України «Про нотаріат» приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А. M. здійснила реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект». Таким чином, оскільки право власності на спірне майно зареєстровано некомпетентним органом, то ТОВ «Кей-Колект» не набуло право власності на спірне майно і не має права вимагати усунення перешкод у праві користування цим майном та просити визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірною квартирою.
Судом апеляційної інстанції не встановлено, що  ОСОБА_1 не виконувала належним чином зобов`язання за кредитним договором, тому звернення стягнення на предмет іпотеки навіть у позасудовому порядку є неможливим.
Крім того, вимога позивача про надання йому постійного безперешкодного доступу до спірного майна не може бути задоволена, оскільки позивачем не надано суду доказів, що позивач не має доступу до спірної квартири. Безперешкодний доступ не може бути забезпечений без вирішення питання про виселення осіб, які без достатніх правових підстав займають спірне приміщення, а такі вимоги в рамках цього позову не заявлені, хоча у спірній квартирі проживають і зареєстровані інші особи, члени сім`ї відповідача.

 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу від ТОВ «Кей-Колект» не надходив.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ матеріали провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року, витребувано з Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу № 755/857/17 і зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року до закінчення касаційного провадження.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2020 року касаційне провадження у справі за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом надання безперешкодного доступу та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової А. В. про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, поновлення права власності, відновлення запису про державну реєстрацію права власності, за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року поновлено касаційне провадження у справі за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом надання безперешкодного доступу та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
18 квітня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки жилого приміщення № 31-7АК/04-2006И. 
 
Відповідно до пункту 1.2 цього договору іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором від 18 квітня 2006 року № 31-7АК/04-2006И, за договором від 18 квітня 2006 року № 678/31 про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки та додатковою угодою про встановлення ліміту овердрафту № 1 до договору про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки від 18 квітня 2006 року № 678/31, та за договором про надання поновлювальної кредитної лінії від 18 квітня 2006 року № 31-7АК/04-2006И, а саме зобов`язання по поверненню в повному обсязі отриманих, в порядку та на умовах відповідно до кредитного договору, кредитних коштів у розмірі 42 000 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день укладання цього договору складає 212 100 грн.
 
ОСОБА_1 зобов`язувалася повернути отриманий кредит за кредитним договором від 18 квітня 2006 року № 31-7АК/04-2006И в термін до 18 квітня 2023 року, якщо іншій термін повернення кредиту не буде встановлено.
 
Згідно із пунктом 1.4 договору іпотеки жилого приміщення від 18 квітня 2006 року № 31-7АК/04-2006И, предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_2 .
 
Предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 квітня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською В. С., зареєстрованого 18 квітня 2006 року в Державному реєстрі правочинів, реєстраційний номер 1260348.
 
13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладений договір факторингу № 2 та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, за якими право вимоги за договором іпотеки жилого приміщення від 18 квітня 2006 року № 31-7АК/04-2006И, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Кей-Колект».
 
Підпунктом 2.1.2 договору іпотеки жилого приміщення від 18 квітня 2006 року № 31-7АК/04-2006И передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідно до пунктів 4.1.2, 4.1.4 цього договору звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
У разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених у повідомленні, про яке йдеться в пункті 4.3, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
06 квітня 2016 року уповноважена особа ТОВ «Кей-Колект» звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. із заявою про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки, зокрема квартиру АДРЕСА_1 .

11 квітня 2016 року за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект».
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Відповідно до статті 1 Закону України«Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).
 
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України«Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку»у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
 
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки, передбачалось, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
 
Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.
 
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
 
Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
 
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Проіпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Проіпотеку»). 

Отже, Закон України «Про іпотеку»прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
 
Водночас Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» уведено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
 
У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено і не спростовувалося матеріалами справи, що 18 квітня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір. Того самого дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладеного договір іпотеки жилого приміщення № 31-7АК/04-2006И.
 
13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2 та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, за яким право вимоги за договором іпотеки жилого приміщення від 18 квітня 2006 року № 31-7АК/04-2006И, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Кей-Колект».
 
За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державним реєстратором прав на нерухоме майно Кобелєвою А. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 0-6 квітня 2016 року, індексний номер 29199083 від 11 квітня 2016 року, відповідно до якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект».

На підставі вищезазначеного рішення державним реєстратором внесено запис від 06 квітня 2016 року за № 14112388 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на предмет іпотеки було зареєстровано приватним нотаріусом, як державним реєстратором, на підставі договору іпотеки, а не на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, як це передбачено зазначеними вимогами чинного законодавства України.
 
Позивачем не було надано суду доказів, які мали підтвердити той факт, що на час реєстрації приватним нотаріусом права власності на квартиру АДРЕСА_1 , як на предмет іпотеки, в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, був наявний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між іпотекодавцем та іпотекодержателем, що унеможливлює з`ясувати підстави набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки.
 
Крім того, обґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що позовна вимога про безперешкодний доступ до житлового приміщення не може бути вирішена без вирішення питання про виселення осіб, які проживають і зареєстровані у цьому приміщенні.
 
Нормою, яка встановлює порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є стаття 72 ЖК Української РСР, у статті 71 ЖК Української РСР передбачені підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
 
Відповідно до положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.
 
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК Української РСР).
 
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року (провадження № 6-1731цс16) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).
 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ТОВ «Кей-Колект» не надано доказів того, що ОСОБА_1 , як колишній власник квартири, була попереджена про виселення та в добровільному порядку не звільнила квартиру, як і відсутні інші докази, які б мали підтвердити факт її непроживання в квартирі, що була предметом іпотеки, більше одного року, що є предметом доказування у розумінні частини другої статті 405 ЦК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції не є законним і обґрунтованим, а тому відповідно до статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню, у той час як рішення суду першої ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права та підлягає залишенню в силі.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
У зв`язку з цим із ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за сплачений нею судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 535,00 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року скасувати, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2017 року залишити в силі.
 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору за подання касаційної скарги, у розмірі 535,00 (п`ятсот тридцять п`ять) гривень.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       І. А. Воробйова 

                                                                                                                   Б. І. Гулько

                                                                                                                   Р. А. Лідовець 

                                                                                                                   Ю. В. Черняк