ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року	Львів	Справа № 140/6375/20 пров. № А/857/8004/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання -      Ратушної М. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 28 травня 2020 року у справі №140/6375/20 за адміністративним позовом Луцького міського центру зайнятості до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,-

суддя в 1-й інстанції - Лозовський О. А.,
час ухвалення рішення - 28.05.2020 року, 
місце ухвалення рішення - м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення - 28.05.2020 року,

                                                       в с т а н о в и в:

Позивач - Луцький міський центр зайнятості звернувся в суд з позовом до відповідачів - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), в якому просив скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 31 березня 2020 року ВП №61676886 з виконання постанови №55270495 від 03 грудня 2018 року про стягнення з Луцького міського центру зайнятості на користь держави 12800 грн виконавчого збору.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Турчинського В. Є. про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору від 31 березня 2020 року ВП №61676886.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що суд першої інстанції не врахував, що нa виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області перебувала ухвала Господарського суду Волинської області від 07 листопада 2016 року №903/644/16, вiдпoвiднo до якoї Лyцький мicький цeнтp зaйнятocтi зoбoв`язaнo передати Луцькій міській раді приміщення по вул. Ярощука, 2 в м. Луцьку Волинської області. Зокрема, у постанові про відкриття виконавчого провадження ВП №55270495 від 29 листопада 2017 року зобов`язано боржника (Луцький міський центр зайнятості) виконати рішення суду (ухвалу Господарського суду Волинської області від 07 листопада 2016 року) протягом 10 робочих днів, a також стягнуто з боржника виконавчий збір в сумі 12800,00 грн, як визначено абз.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки рішення суду боржником не виконувалося, тому державним виконавцем у рамках виконавчого провадження ВП №55270495 були винесені постанова про накладення штрафу у розмірі 5100 грн та за повторне невиконання - постанова про накладення штрафу в подвійному розмірі у сумі 10200 грн, внeceнo органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, а 30 березня 2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, як передбачено п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим 3аконом. З огляду на вказане, постанова про відкриття виконавчого провадження від 31 березня 2020 року ВП №61676886 винесена державним виконавцем обґрунтовано та на виконання вимог ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження». Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що, оскільки рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року у справі №140/2702/18, яке набрало законної сили 07 лютого 2019 року,  скасовано постанову про стягнення виконавчого збору ВП №55270495 від 03 грудня 2018 року, тому оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 31 березня 2020 року ВП №61676886 з виконання постанови №55270495 від 03 грудня 2018 року про стягнення виконавчого збору є протиправною та підлягає скасуванню. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Господарського суду Волинської області від 07 листопада 2016 року затверджено мирову угоду, якою, серед іншого, було встановлено зобов`язання Луцького міського центру зайнятості передати Луцькій міській раді приміщення по вул. Ярощука, 2 в м. Луцьку Волинської області протягом одного року з дня набрання чинності цією мировою угодою.
29 листопада 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №55270495 про зобов`язання Луцького міського центру зайнятості передати Луцькій міській раді приміщення по вул. Ярощука, 2 в м. Луцьку Волинської області. Також вказаною постановою зобов`язано боржника (Луцький міський центр зайнятості) виконати рішення суду протягом 10 робочих днів та стягнуто з боржника (Луцького міського центру зайнятості) виконавчий збір у розмірі 12800 грн.
03 грудня 2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області винесено постанову ВП №55270495 про стягнення виконавчого збору, яка була оскаржена Луцьким міським центром зайнятості у судовому порядку.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року, яке набрало законної сили 07 лютого 2019 року, визнано противними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Турчинського В. Є., вчинені в межах виконавчого провадження №55270495 щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 03 грудня 2018 року; визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Турчинського В. Є. про стягнення виконавчого збору від 03 грудня 2018 року в межах виконавчого провадження №55270495. 
31 березня 2020 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Турчинським В. Є. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61676886 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору №55270495 від 03 грудня 2018 року.
Не погодившись з постановою державного виконавця від 31 березня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №61676886 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору №55270495 від 03 грудня 2018 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору №55270495 від 03 грудня 2018 року скасована у судовому порядку, у зв`язку з чим немає підстав для звернення цієї постанови до виконання, тому оскаржувана постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Турчинського В. Є. про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору від 31 березня 2020 року ВП №61676886 є протиправною та підлягає скасуванню.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:
           1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;
1-1) судові накази;
2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;
3) виконавчих написів нотаріусів;
4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;
5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;
6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;
7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;
8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;
9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.
Таким чином, примусовому виконанню підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 31 березня 2020 року ВП №61676886 про стягнення виконавчого збору винесена державним виконавцем Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору ВП №55270495 від 03 грудня 2018 року, яка скасована рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року у справі №140/2702/18, яке набрало законної сили 07 лютого 2019 року. 
Разом з тим, в апеляційній скарзі апелянт звертає увагу на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 31 березня 2020 року ВП №61676886 була винесена на виконання вимог ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим 3аконом.
Однак колегія суддів такі доводи апелянта до уваги не приймає, оскільки в оскаржуваній постанові про відкриття виконавчого провадження від 31 березня 2020 року ВП №61676886 немає покликання державного виконавця на ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», а також не вказано, що така постанова винесена у зв`язку з закінченням виконавчого провадження №55270495. Разом з тим, в оскаржуваній постанові зазначено назву документа, який виконується - постанова про стягнення виконавчого збору  №55270495, видана 03 грудня 2018 року.
Крім того, колегія суддів враховує, що постановою головною державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Турчинського В. Є. ВП №61676886 від 28 квітня 2020 року закінчено виконавче провадження щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору  №55270495, виданої 03 грудня 2018 року, з підстав того, що вказана постанова скасована рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року у справі №140/2702/18. 
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Турчинського В. Є. про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору від 31 березня 2020 року ВП №61676886 є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору  №55270495 від 03 грудня 2018 року, щодо виконання якої було відкрито виконавче провадження №61676886, скасована рішенням Волинського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені скаржником в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також звертає увагу на п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 229, 242, 243, 246, 250, 268, 272, 287, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,-
                                                     
                                                            п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 28 травня 2020 року у справі №140/6375/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 02 вересня 2020 року.