Справа № 442/3291/19                                Головуючий у 1 інстанції: Кучаковський Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/4282/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:37

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів -Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
                        секретар Жукровська Х.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 листопада 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Кучаковського Ю.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «ВУСО», ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування, пені, 3% річних, інфляційних збитків, моральної шкоди та компенсації суми франшизи, - 

в с т а н о в и л а:

       У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПрАТ СК „ВУСО", ОСОБА_2 , у якому просив на підставі ст.ст. 6, 29, 33, 35, 36, 37 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст.ст. 8, 9, 16, 20, 25, 26 Закону України „Про страхування", п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року № 6, п.п. 16, 17, 18, 19, 20, 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01.03.2013 №4, ст.ст. 16, 22, 526, 625, 979, 981, 983, 988, 990, 992 ЦК України стягнути з ПрАТ СК „ВУСО" на його користь страхове відшкодування за шкоду, заподіяну його майну - легковому автомобілю марки „TOYOTA PRIUS", д. р. н. НОМЕР_1 , на суму 150 220 грн. 62 коп., пеню в сумі 27 109 грн. 68 коп., втрати від інфляції в сумі 11 266 грн. 55 коп., 3% річних в сумі 3 370 грн. 70 коп., а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 191 967 грн. 55 коп.; стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію суми франшизи в розмірі 1 000 грн. 00 коп. та 7 000 грн. 00 коп. за заподіяну йому моральну шкоду, а всього стягнути грошових коштів на суму 8 000 грн. 00 коп.; судові витрати, а саме судовий збір в сумі 1 999 грн. 68 коп. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 8 100 грн. 00 коп. просив покласти на відповідачів. 
       В обґрунтування позову посилався на те, що па підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого ТСЦ № 4642 16.02.2018 року він є законним володільцем легкового автомобіля марки „TOYOTA PRIUS", д.р.н. НОМЕР_1 . Вказує, що 04.04.2018 року, він керував зазначеним транспортним засобом на підставі посвідчення водія на його ім`я серії НОМЕР_3 , виданого ДАІ МВС УВС Дрогобич 02.08.1995 року, знаходився в тверезому стані. В цей же день, близько 21:00 години, на автодорозі Трускавець-Стебник, а саме в районі ділянки дороги, яка проходить по вулиці Стебницькій в місті Трускавці, неподалік стели: „МІСТО ТРУСКАВЕЦЬ" водій автомобіля марки „MERCEDES-BENZ", реєстраційний номер НОМЕР_4 (реєстрація Республіки Польща) ОСОБА_2 , рухаючись в напрямку міста Стебник, не вибрала безпечної швидкості руху, не була уважна, не стежила за дорожньою обстановкою, не дотрималася безпечної дистанції, в результаті чого допустила зіткнення з належним йому на праві власності автомобілем марки „TOYOTA PRIUS", д. р. н. НОМЕР_1 , під його керуванням, який рухався в попутному напрямку. В подальшому від зіткнення автомобіль під його керуванням виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся з автомобілем під керуванням ОСОБА_3 , який рухався в зустрічному напрямку. Своїми діями ОСОБА_2 порушила вимоги п.п. 2.3 „б", 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, відповідальність за що передбачена ст. 124 КУпАП. Також цього дня ОСОБА_2 керувала автомобілем марки „MERCEDES-BENZ", реєстраційний номер НОМЕР_4 (реєстрація Республіки Польща), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився в Дрогобицькій MЛ № 1, відповідальність та що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. Після дорожньо-транспортної пригоди (далі: ДТП) водій ОСОБА_2 , яка є законним (правомірним) володільцем (користувачем) автомобіля MERCEDES-BENZ", реєстраційний номер НОМЕР_4 (реєстрація Республіки Польща), проінформувала позивача про свою особу, про особу законного власника автомобіля, своє місце проживання, про назву та місцезнаходження страховика та надала поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/3455853 від 05.03.2018 (далі: поліс), із змісту якого вбачалось, що транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ", реєстраційний номер НОМЕР_4 (реєстрація Республіки Польща) належить ОСОБА_4 і є забезпеченим в ПрАТ СК „ВУСО" зі строком дії з 13:00 годин 06.03.2018 року до 04.04.2018 року включно. Вказує, що як вбачається з офіційних даних веб-сайту Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі: МТСБУ), поліс № АМ/ 3455853 станом на 04.04.2018 року був діючим. Також його транспортний засіб згідно полісу № АМ/5654250 від 03.04.2018 був забезпеченим в Страховій компанії „ПЗУ Україна" зі строком дії з 04.04.2018 року по 03.04.2019 року. Тобто наголошує, що дана ДТП 04.04.2018 року сталася за участю забезпечених транспортних засобів, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, а саме ОСОБА_2 , за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого, а саме ОСОБА_1 . Також після настання ДТП ОСОБА_2 запевнила, що у встановлені законодавством України строки нею буде подано страховику письмове повідомлення встановленого зразка про дорожньо-транспортну пригоду та інші необхідні відомості. Крім того, на виконання умов полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів було викликано співробітників поліції, якими було зафіксовано ДТП. В подальшому позивач отримав довідку про ДТП від 18.04.2018 року № 1168дп/41/12-2018, а 10.04.2018 року особисто подав на адресу страховика Повідомлення про настання події ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої було пошкоджено належний йому автомобіль, а 20.04.2018 року - заяву та інші необхідні документи про виплату йому належного страхового відшкодування. Вказує, що в той самий час аварійний комісар, працівник страховика, експерт чи інші представники ПрАТ СК „ВУСО" на місце ДТП для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків не прибули. Лише 24.04.2018 року оцінювач ОСОБА_5 (суб`єкт оціночної діяльності ТЗОВ АК „ЕКСПЕРТ-СЕРВІС") на місці знаходження пошкодженого транспортного засобу провів на замовлення страховика його зовнішній огляд, за наслідками якого оформив протокол (б/н), у якому описав наявні в автомобілі пошкодження. 13.04.2018 року постановою слідчого Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області, капітана поліції Федурка Н.М. кримінальне провадження, внесене до ЄДРДР за № 12018140110000753 від 05.04.2018 року за фактом ДТП закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, копію зазначеної постанови було скеровано начальнику Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області для вирішення питання про притягнення винної особи до адміністративної відповідальності. 31.05.2018 року постановою судді Дрогобицького міськрайонного суду у справі № 442/2670/18 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП, тобто з нереабілітуючих підстав. Зазначене рішення суду в апеляційному порядку сторонами, в тому числі і ПрАТ СК „ВУСО", не оскаржувалось, а отже, набуло законної сили. Вказує, що внаслідок зіткнення його автомобіль отримав значні механічні пошкодження і згідно Звіту про оцінку від 04.04.2018 року за № 2620/18, ринкова вартість автомобіля „TOYOTA PRIUS", д. р. н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 складає 213 362 грн. 50 коп.; ринкова вартість пошкодженого автомобіля „TOYOTA PRIUS", д. р. н. НОМЕР_1 , складає 62 141 грн. 88 коп. Наголошує, що на його переконання, йому підлягає відшкодуванню різниця між вартістю належного йому транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а саме в сумі 151 220 грн. 62 к. Вказує, що оскільки протягом 10 робочих днів після одержання страховиком повідомлення про ДТП уповноважений представник ПрАТ СК „ВУСО" не прибув до місця знаходження його пошкодженого автомобіля „TOYOTA PRIUS", д. р. н. НОМЕР_1 , а зовнішній огляд на предмет наявності пошкоджень було проведено лише 24.04.2018 року, то позивач замовив проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу, який закінчено 19.12.2018 року, після чого згідно п. 33.3 ст. 33 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", будучи звільненим від обов`язку збереження пошкодженого майна у такому стані, у якому воно знаходилось після ДТП, самостійно провів заміну агрегатів. А тому наголошує, що на даний конкретний час не представляється можливим провести автотоварознавче дослідження чи судову експертизу пошкодженого транспортного засобу на предмет вартості відновлювальних робіт, вартості автомобіля до ДТП та після ДТП. Також зазначає, що оскільки сума відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, то ПрАТ „СК „ВУСО" повинно виплатити йому страхове відшкодування за шкоду, заподіяну його майну, на суму 150 220 грн. 62 коп., а суму франшизи в розмірі 1 000 грн. 00 коп. йому повинна компенсувати винуватець ДТП ОСОБА_2 ПрАТ „СК „ВУСО" на його заяву про виплату страхового відшкодування від 20.04.2018 року в порушення умов, викладених у полісі, а також вимог чинного законодавства, не здійснило йому страхової виплати, натомість позивач одержав відмову ПрАТ „СК „ВУСО" від 23.07.2018 року за № 5854/861669 з тих підстав, що ДТП сталося за участі транспортного засобу, який не було забезпечено. Також ОСОБА_2 на даний час в добровільному порядку не відшкодувала позивачу суму франшизи у розмірі 1 000 грн. 00 коп. Так як ПрАТ „СК „ВУСО" не здійснило йому страхової виплати, слід стягнути за період прострочення з ПрАТ „СК „ВУСО" пеню (з 01.08.2018 року) у розмірі 27 109 грн. 68 коп., 3% річних на суму боргу - 3 370 грн. 70 коп., інфляційні збитки у розмірі 11 266 грн. 55 коп. Також, враховуючи обставини справи, перенесений сильний фізичний біль, характер й обсяг страждань, яких зазнав, у зв`язку з ДТП 04.04.2018 року, вважає, що йому завдано моральної шкоди у розмірі 7 000 грн. 00 коп. Вказує, попередній розмір витрат на правову допомогу становить 8 100 грн.
       Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.11.2019 року прийнято відмову ОСОБА_1 про відмову від частини позовних вимог, а саме про стягнення з ПрАТ СК „ВУСО" на користь ОСОБА_1 відшкодування за шкоду, заподіяну його майну - легковому автомобілю марки „TOYOTA PRIUS", д. р. н. НОМЕР_1 , на суму 51 220 грн. 62 коп., пені в сумі 9 243 грн. 56 коп., втрати від інфляції в сумі 3841 грн. 55 коп., 3% річних в сумі 1 149 грн. 31 коп.; закрито провадження у частині позовних вимог про стягнення з ПрАТ СК „ВУСО" на користь ОСОБА_1 відшкодування за шкоду, заподіяну його майну - легковому автомобілю марки „TOYOTA PRIUS", д. р. н. НОМЕР_1 , на суму 51 220 грн. 62 коп., пені в сумі 9 243 грн. 56 коп., втрати від інфляції в сумі 3841 грн. 55 коп., 3% річних в сумі 1 149 грн. 31 коп.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «ВУСО», ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування, пені, 3% річних, інфляційних збитків, моральної шкоди та компенсації суми франшизи - задоволено частково.
       Стягнуто з Приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „Вусо" на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування за шкоду, заподіяну його майну - легковому автомобілю марки „TOYOTA PRIUS", д. р. н. НОМЕР_1 , на суму 99 000 грн. 00 коп., пеню в сумі 17 866 грн. 11 коп., втрати від інфляції в сумі 6 910 грн. 20 коп., 3% річних в сумі 2 221 грн. 40 коп., 1 259 грн. 97 коп. судового збору та 4 768 грн. 73 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію суми франшизи в розмірі 1 000 грн. 00 коп., 7 000 грн. 00 коп. за заподіяну моральну шкоду, 80 грн. 00 коп. судового збору та 302 грн. 78 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
       Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПрАТ «СК «ВУСО» через адвоката Винокурова О.В., подало апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що судом враховані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 08.04.2019 року по справі №910/14693/17, які не є аналогічними та не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.
       Апеляційну скаргу мотивує тим, що ОСОБА_1 було подано до ПрАТ «СК «ВУСО» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 10.04.2018 року з пропуском строку встановленого п.п.33.1.4 п.33.1 ст.33 Закону та заяву на виплату страхового відшкодування від 20.04.2018 року. Згідно відповіді Львівської митниці Державної фіскальної служби від 21.06.2018 року №5460/10/13-70-20/38 в базі даних Львівської митниці ДФС, автомобіль марки Mercedes-Benz А170, р. н. НОМЕР_7 ), кузов № НОМЕР_8 , було ввезено на митну територію України 27.02.2018 року в зоні діяльності Львівської митниці ДФС смугою руху „зелений коридор" у митному режимі „Тимчасове ввезення до 1 року", без сплати податків і зборів як транспортний засіб, що постійно зареєстрований у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, з метою особистого користування громадянином Республіки Молдова GUTU ALEXEI. За результатами розгляду поданої заяви ПрАТ «СК «ВУСО» листом від 23.07.2018 року №5854 було повідомлено ОСОБА_1 про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки на момент настання ДТП автомобілем Mercedes-Benz А170, р. н. НОМЕР_4 керувала ОСОБА_2 , яка неправомірно володіла останнім. Зазначає, що згідно укладеного полісу ОСОБА_4 є лише страхувальником (а не власником ввезеного автомобіля). Згідно п.2.2. Правил дорожнього руху, передачу права на керування ТЗ здійснює власник ТЗ або особа, яка використовує такий ТЗ на законних підставах. На момент ДТП, власником застрахованого авто була ОСОБА_6 , а особою, яка використовує такий ТЗ на законних підставах був ОСОБА_7 . Вказує, що законодавством України передбачені обмеження щодо можливості використання транспортного засобу ввезеного на митну територію України. Так, ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам. Отже, автомобіль марки Mercedes-Benz Al70, р.н. НОМЕР_7 ), кузов № НОМЕР_8 , на момент ДТП міг використовуватись на території України виключно громадянином Республіки Молдова - ОСОБА_8 та взагалі не міг передаватись у володіння, користування або розпорядження іншим особам, а тому стверджує, що ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_4 не були власниками автомобіля Mercedes-Benz А170 (р.н. НОМЕР_4 ) та не були уповноважені власником даного ТЗ (або законним користувачем) на володіння/користування останнім, а тому позивачу відмовлено у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку з відсутністю підстав для визнання події страховим випадком. А тому вважає, що відмова у виплаті страхового відшкодування є правомірною та законодавчо обґрунтованою. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
       Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились . Колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності.
У відповідності до приписів ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Цяпрезумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18).
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторонни набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Саме такий висновок щодо застосування цієї норми викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17.
Відповідно до преамбули Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правовоїв ідповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на територіїУкраїни.
Згідно із приписами цього Закону, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону). (пункти 73, 7у постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).
Встановивши, що мала місце ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу, водій якого керував ним на відповідній правовій підставі і визнаний винним у цій події, тобто настав страховий випадок, а страховиком не доведено недійсність укладеного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо цього транспортного засобу, а також обставин, за яких у страховика не виникає обв`язку з виплати страхового відшкодування, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення суми, оціненої у встановленому законом порядку, шкоди, заподіяної внаслідок вказаної ДТП майну (автомобілю) позивача. Розмір шкоди, відповідачем не оспорюється. При цьому колегія суддів враховує, що після подання апеляційної скарги, відповідач (страховик) добровільно сплатив позивачу суму заявленого у позові страхового відшкодування.
Відповідно до частини першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач у поданому до суду першої інстанції відзиві на позов не оспорював правильності розрахунку штрафних (фінансових) санкцій, здійсненого позивачем у зв`язку із простроченням виплати страхового відшкодування. Не містить таких доводів і подана відповідачем (страховиком) апеляційна скарга, яка також не містить мотивів незгоди страховика із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.
Колегія судді ввважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для обов`язкового скасування рішень.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення та обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстави для вирішення питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції,відсутні. 
У відповідності до вимог абзацу 2 ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 20 липня 2020 року.         
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегіясуддів,- 

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» залишити без задоволення.
       Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 20 липня 2020 року. 

Головуюча                                                 Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.