Ухвала
Іменем України 
 
14 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 428/8708/19
провадження № 51-3337ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
 
головуючого                                    ОСОБА_1 , 
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4  на ухвалу Луганського апеляційного суду від 9 червня 2020 року щодо нього,
 
в с т а н о в и в:
 
За вироком Кремінського районного суду Луганської області від 22 січня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі ?КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
 
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
 
Як установив суд, 22 квітня 2019 року у будинку АДРЕСА_1 під час спільного вживання спиртних напоїв виник словесний конфлікт, який переріс у сварку, під час якої ОСОБА_5 у приміщенні кухні завдав ОСОБА_4 удару в обличчя.
 
Внаслідок зазначених дій у ОСОБА_4 на підґрунті раптово виниклих неприязних стосунків виник злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_5 , реалізуючи який, він взяв у руку з кухонного столу ніж і завдав удару потерпілому у праве стегно.
 
Від отриманого удару ОСОБА_5 похитнувся та схопився обома руками за одяг                    ОСОБА_4 .
 
У цей же час ОСОБА_6 завдав ОСОБА_5 другого удару ножем у ділянку грудної клітки зліва, усвідомлюючи, що від цих дій може наступити смерть потерпілого, і бажаючи настання таких наслідків.
 
Від отриманого другого удару ОСОБА_5 упав на підлогу кімнати і помер.
 
Причиною смерті ОСОБА_5 є тампонада серця, яка розвинулась внаслідок проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки, з ушкодженням навколосерцевої сумки та серця.
 
Луганський апеляційний суд ухвалою від 9 червня 2020 року вирок залишив без змін.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі засуджений вказує на відсутність умислу на спричинення смерті ОСОБА_5 , а також на те, що він захищався від агресивних дій потерпілого, який його душив. Зазначає, що під час проведення слідчого експерименту співробітники поліції проводили відеозйомку, однак у матеріалах кримінального провадження у наявності тільки фотографії експерименту. Стверджує, що всі експертизи були проведені через місяць після його затримання, у тому числі і після дати заподіяння йому тілесних ушкоджень потерпілим, та що судами не взято до уваги ту обставину, що він за допомогою свідка ОСОБА_7 викликав швидку допомогу, а сам свідок у судовому засіданні перебував у нетверезому стані. Вважає, що його дії підпадають під ознаки кримінального правопорушення передбаченого ст. 118 КК (умисне вбивство при перевищені меж необхідної оборони).

 
Мотиви Суду
 
Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам закону, викладені у ній доводи та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
 
Як регламентовано ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Як убачається з копії вироку суду першої інстанції, доданої до касаційної скарги, суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.
 
Додержуючись положень ст. 94 КПК, суд під час прийняття процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів ? із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
 
З ухвали апеляційного суду видно, що наведені в касаційній скарзі засудженого доводи за змістом аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі, що були предметом ретельної перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_4 без змін, апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, зазначивши при цьому, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є обґрунтованим та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, судом надано правильну кваліфікацію діям останнього саме за ч. 1 ст. 115 КК. Зокрема, місцевий суд узяв до уваги, що ОСОБА_4 під час виниклої сварки, використовуючи предмет із небезпечними властивостями ? ніж, двічі завдав ним ударів ОСОБА_5 , спочатку ? у кінцівку, вдруге ? у серце, від чого потерпілий помер. Також суд врахував дані протоколів проведення слідчих експериментів (за участю засудженого та його захисника), під час яких засуджений не вказував про те, що потерпілий його душив, та відповідно до змісту цих протоколів перебіг слідчих експериментів зафіксований за допомогою фотокамери, світлини додані до протоколів і засвідчені підписами учасників процесуальної дії, у тому числі засудженого та захисника, підтвердження відеозйомки слідчих експериментів колегією суддів не встановлено; показання свідків; висновок судово-медичної експертизи від 22 квітня 2019 року № 109, відповідно до якого смерть потерпілого ОСОБА_5 настала від тампонади серця, яка розвинулась саме внаслідок проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки, із ушкодженням навколосерцевої сумки та серця, настання смерті потерпілого перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку із заподіяним йому тілесним ушкодженням у вигляді колото-різаного поранення грудної клітки зліва з ушкодженням серця.
 
Також апеляційний суд взяв до уваги, що у матеріалах кримінального провадження немає доказів наявності в засудженого характерних тілесних ушкоджень, які б підтверджували його версію.
Крім цього, апеляційний суд взяв до уваги, що суд першої інстанції дослідив травматологічну карту ОСОБА_4 від 22 квітня 2019 року, згідно з якою мали місце тілесні ушкодження на кінцівках (на голенях) у засудженого, але він вказав, що вони виникли внаслідок падіння і лікування не потребують.
 
Судом перевірено, що засуджений не зазначав про протиправні дії потерпілого свідку ОСОБА_7 , до якого прийшов безпосередньо після вбивства, крім цього, на його речах не виявлено відбитків пальців рук потерпілого ОСОБА_5 .
 
Апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений об`єктивно мав іншу можливість уникнути подальшого насильства з боку потерпілого та заподіяння більш тяжкої шкоди його здоров`ю, тому не погодився із позицією  ОСОБА_4 та його захисника про необхідність перекваліфікації його дій на ч. 1 ст. 118 КК як вчинення умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони.
 
Суд вказав, що спосіб, кількість та локалізація завдання ударів предметом з підвищеними травмуючими властивостями у короткий проміжок часу потерпілому ОСОБА_5 свідчить про те, що ОСОБА_4 діяв із умислом, спрямованим на вбивство потерпілого.
 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
 
Оскільки інших доводів щодо незаконності ухвали апеляційного суду засуджений у касаційній скарзі не зазначив, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, то Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4  на ухвалу Луганського апеляційного суду від 9 червня 2020 року щодо нього.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                ОСОБА_3