Номер провадження: 22-ц/813/4691/20 
Номер справи місцевого суду: 520/10879/17
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради (треті особи: Виконком Одеської міської ради, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСОБА_2 ) про визнання частково незаконним та скасування розпорядження органу місцевого самоврядування, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси про закриття провадження у справі, постановлену під головуванням судді Огренич І.В. 19 листопада 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Одеської міської ради та третіх осіб, у якому просила визнати незаконним, скасувати розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 29 березня 1999 року №261 «Про перерахунок ідеальних частин у домоволодінні АДРЕСА_1 та видачу свідоцтва про право власності, що належить ОСОБА_1 », в частині розрахунку часток.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2019 року було закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради (треті особи: Виконком Одеської міської ради, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСОБА_2 ) про визнання частково незаконним та скасування розпорядження органу місцевого самоврядування.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що фактичною метою даного позову є захист права власності позивача, а тому цей спір має бути розглянутий за правилами ЦПК України.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19:1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16 березня 2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року зі змінами «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно п.п. 1, 3 ч.1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи.
Ухвалюючи судове рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, позовні вимоги обґрунтовані посиланням на невідповідність правового акту законові, а тому дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати незаконним та скасувати розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 29 березня 1999 року №261 «Про перерахунок ідеальних частин у домоволодінні АДРЕСА_1 та видачу свідоцтва про право власності, що належить ОСОБА_1 », в частині розрахунку часток. Позовні вимоги мотивовано тим, що наприкінці січня 2015 року ОСОБА_1 стало відомо, що її право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 було порушено ухваленням органом місцевого самоврядування розпорядження від 29 березня 1999 року №261 «Про перерахунок ідеальних частин у домоволодінні АДРЕСА_1 та видачу свідоцтва про право власності, що належить ОСОБА_1 ». В силу вказаного акту, частка ОСОБА_1 у праві власності на домоволодіння була значно зменшена, та не було враховано право власності позивача на 1/2 частину домоволодіння, яке існувало у останньої до 29 березня 1999 року на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 березня 1973 року. 
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви N 29458/04 та N 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява N 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, що не мала регулювання законом.
Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пункт 1 частини першої статті 4 КАС України справою адміністративної юрисдикції визнавав публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
За правилами частини першої статті 19 КАС, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. 
Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
З огляду на наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.
Спір у справі, що розглядається, стосується порушеного ухваленням органом місцевого самоврядування розпорядження №261 від 29 березня 1999 року права власності фізичної особи на частину домоволодіння, тобто - цивільного права.
Таким чином, після прийняття суб`єктом владних повноважень розпорядження від 29 березня 1999 року №261 «Про перерахунок ідеальних частин у домоволодінні АДРЕСА_1 та видачу свідоцтва про право власності, що належить ОСОБА_1 », (тобто ненормативного акту, який вичерпує свою дію після своєї реалізації), подальше оспорювання неправомірності набуття відповідачем по справі ОСОБА_2 права власності на частину домоволодіння має вирішуватися не в порядку адміністративної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.
Крім того, цей спір не може бути вирішено в порядку адміністративного судочинства, оскільки адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності на частину спірного домоволодіння.
З огляду на викладене, колегія суддів, ураховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад, доходить до висновку, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, у зв`язку із чим ухвала Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2019 року про закриття провадження у справі підлягає скасуванню, із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2019 року про закриття провадження у справі – скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеля ційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст судового рішення складений 22 липня 2020 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе