06.07.20
22-ц/812/1166/20
Єдиний унікальний номер справи 945/938/20 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження 22-ц/812/1166/20
П О С Т А Н О В А
іменем України
                               
06 липня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,
за участі:
позивача ОСОБА_1 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1   ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області, яка постановлена 15 червня 2020 року, в приміщенні Миколаївського районного суду Миколаївської області під головуванням судді Войнарівського М.М., за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову, у цивільній справі за його позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс», третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мажуга Владислав Юрійович,приватний виконавець Клименко Роман Васильович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року  ОСОБА_1  пред`явив до ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс», третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мажуга В.Ю., приватний виконавець Клименко Р.В. зазначений позов, який обґрунтовував наступним.
28 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мажугою В.Ю. був  вчинений виконавчий напис № 977, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс» заборгованості в розмірі 36 854 гривні 45 копійок.
Вважаючи дії нотаріуса такими, що не відповідають положенням чинного законодавства, просив визнати напис таким, що не підлягає виконанню.
Одночасно з пред`явленням позову, ОСОБА_1 подав заяву про його забезпечення, шляхом зупинення виконавчого провадження за № 62207862від 1 червня 2020 року, що перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Клименка Романа Васильовича.
Заява мотивована тим, що 01 червня 2020 року приватним виконавцем Клименко Р.В. винесено постанову про арешт коштів боржника на підставі виконавчого напису № 977 від 28 лютого 2020 року.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2020 року у задоволенні вищезазначеної заяви відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, позивач подав на неї апеляційну скаргу. Мотивуючи її, вказував, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, не враховує фактичні обставини справи, суперечить нормам матеріального та процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступних підстав.
Відмовляючи у задоволені заяви, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги заяви про забезпечення позову ґрунтуються на відсутності зв`язку між зазначеним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст.18,153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Отже, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Разом з тим у цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову. 
За змістом ст.ст.149-153 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову. 
Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
Позов забезпечується, зокрема, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку (п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України).
Про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено в установленому порядку. 
Процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. 
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред`явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. 
Також, відповідно до роз`яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано до суду позов про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, який відповідно до п.3 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом, що підлягає примусовому виконанню, тобто виконавчий документ оскаржується боржником в судовому порядку.
З матеріалів справи вбачається, що матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити судове рішення, зводиться до визнання виконавчого напису, вчиненого 28 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мажуга В.Ю., щодо стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 36 854 гривні 45 копійок, таким, що не підлягає виконанню.
В своїй заяві про забезпечення позову позивач посилається на те, що за оскаржуваним виконавчим написом нотаріуса відкрито виконавче провадження, а тому існує загроза втрати ним грошових коштів, транспортних засобів та іншого майна, а також ускладнення їх повернення, у разі задоволення позову.
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами існує спір щодо законності видачі приватним нотаріусом виконавчого напису, за яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку грошові кошти у розмірі 36 854 гривні 45 копійок, та існує реальна загроза втрати цих коштів або іншого майна, належного позивачу, в ході виконавчого провадження, відкритого за вказаним виконавчим написом. 
Так, підстави для зупинення виконавчого провадження виконавцем передбачені ст.34 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, пунктом 2 ч.1 цієї статті передбачено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.
У п.15 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що при розгляді скарги на рішення дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду. Разом із тим, до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа.
Більше того, позивачем при звернені до суду першої інстанції з цією заявою не надано відомостей чи доказів того, яким чином не забезпечення позову у заявлений ним спосіб, тягне за собою утруднення чи неможливість виконання рішення суду.
Саме з врахуванням названих обставин та доказів, що є у справі, колегія приходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Разом з тим, із матеріалів справи не вбачається реальна необхідність вжиття заходів забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і на їх правильність не впливають.
Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст.367,368,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  - залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                           П.П.Лисенко

Судді:                                                          Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 06 липня 2020 року.