ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6511/20 Справа № 175/1478/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Мамедової О.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, –

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, який в листопаді 2018 року уточнила. 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, який в березні 2020 року уточнив.
В обгрунтування своїх позовів сторони посилалися на те, що з 05 квітня 1991 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2014 року розірвано. Від шлюбу сторони мають спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Встановлено, що під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_3 , за спільні кошти подружжям було придбане нерухоме майно. Оскільки угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності, подружжям не досягнуто, вони звернулися з позовами до суду.
Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_2 просила суд ухвалити рішення, яким поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності; визнати за нею право власності на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,2210 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку – 0,1500 га та для ведення особистого підсобного господарства - 0,071 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на сплачений пайовий внесок у вигляді гаражного боксу АДРЕСА_2 ; залишити у власності ОСОБА_1 сплачені пайові внески за гаражний бокс АДРЕСА_3 НОМЕР_1 ряд 6 поверх 1 загальною площею 24,0 кв.м АДРЕСА_4 24,0 АДРЕСА_5 адресою: АДРЕСА_6 »; стягнути на її користь судові витрати.
В зустрічному позові ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким в порядку поділу спільного майна його, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ним право власності на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,2210 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку – 0,1500 га та для ведення особистого підсобного господарства - 0,071 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на 1/2 частини будівлі магазину літ. З-1 за адресою: АДРЕСА_7 ; стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 654700 грн. в якості недоотриманого доходу від використання спільного майна; стягнути на його користь судові витрати.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_2 – задоволено частково. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково. Розділено нерухоме майно між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набуте у шлюбі, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Заводським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області 02 квітня 2002 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Індустріальним РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 10 вересня 2009 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , право власності кожного на:
-1/2 частину житлового будинку літ. А, загальною площею 178,40 кв.м., житловою площею 86,10 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,2210 га,
-1/2 частину земельної ділянки площею 0,2210 га (складається з 0,1500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,071 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,
-1 АДРЕСА_8 частину пайового внеску в Гаражному кооперативі «Салют» у вигляді гаражного боксу №19 пандус, площею 24,0 кв.м. вартістю 33406 грн., який розташований за адресою: АДРЕСА_6 ,
-1/2 частину пайового внеску в Гаражному кооперативі «Салют» у вигляді гаражного боксу №61 ряд 6 поверх 1, площею 24,0 кв.м. вартістю 33406 грн., який розташований за адресою: АДРЕСА_6 ,
-1/2 частину пайового внеску в Гаражному кооперативі «Салют» у вигляді гаражного боксу №22 ряд 5 поверх 1, площею 24,0 кв.м. вартістю 33406 грн., який розташований за адресою: АДРЕСА_6 .
Визнано право особистої приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частину будівлі магазину літ. З-1, що розташований за адресою: АДРЕСА_7 . Визнано право особистої приватної власності ОСОБА_1 на 1/2 частину будівлі магазину літ. З-1, що розташований за адресою: АДРЕСА_7 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 654700 грн. в якості недоотриманого доходу від використання спільного майна – відмовлено. Судові витрати віднесено за рахунок сторін.
Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.
ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2020 року — без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 05 квітня 1991 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2014 року розірвано. Від шлюбу сторони мають спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Встановлено, що під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_3 , за спільні кошти подружжям було придбане нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,2210 га, що складається з 0,1500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,071 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок літ. А, загальною площею 178,40 кв.м., житловою площею 86,10 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,2210 га. Договір купівлі-продажу земельної ділянки та Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами були укладені на ім`я ОСОБА_1 , за яким було зареєстровано право власності на вищевказане спірне нерухоме майно. 10 липня 2002 року ОСОБА_1 отримав Державний акт на спірну земельну ділянку серії Р3 №145463.
Окрім цього, під час шлюбу подружжям було сплачено пайовий внесок у вигляді гаражного боксу АДРЕСА_9 , пандус, загальною площею 24,0 кв АДРЕСА_10 поверх АДРЕСА_11 загальною площею 24,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_6 в ГБК « АДРЕСА_6 », що підтверджується Актами про зміну власника гаражу, з яких вбачається, що гаражні бокси переоформлені на нового власника ОСОБА_1 .
Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності, подружжям не досягнуто.
Таким чином, суд першої інстанції встановив, що спірне нерухоме майно: земельна ділянка, житловий будинок та три сплачені пайові внески у вигляді гаражних боксів за адресою: АДРЕСА_6 » є об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , набуті сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності за кожним на 1/2 частину вищевказаного спірного майна.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним право власності на 1/2 частину будівлі магазину літ. З-1 за адресою: АДРЕСА_7 , суд прийшов до наступного.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №128792338 сформованого 24 червня 2018 року, за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано право власності за кожним на 1/2 частини будівлі магазину літ. З-1 за адресою: АДРЕСА_7 загальною площею 220,8 кв.м., на підставі Договору купівлі-продажу ВСХ №324631 №946, посвідченого 01 червня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Т.Є.
Суд зазначив, що визнання права особистої приватної власності кожного з подружжя на спірний магазин не буде порушувати прав всіх співвласників та встановленого порядку користування нежитловим приміщенням, оскільки це жодним чином не впливає на частку кожного співвласника у праві власності і не змінює ці частки. При цьому суд вказав, що спірний магазин перебуває в спільній частковій власності подружжя. Зважаючи на вищекладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання особистою приватною власністю кожного з подружжя на 1/2 частину спірного магазину підлягають задоволенню.
Відмовляючи в частині позовних вимог ОСОБА_1  про стягнення з ОСОБА_2  на його користь грошових коштів у розмірі 654700 грн. в якості недоотриманого доходу від використання спільного майна, суд першої інстанції посилався на те, що до збитків ОСОБА_1  в розумінні ст. 22 ЦК України не можна віднести суму коштів не отриманих від використання ОСОБА_1  частини магазину, яка належить йому; вказані гіпотетичні суми не є доходами, які ОСОБА_1  міг би реально одержати за звичайних обставин (здача приміщення в оренду); доказів порушення права зі сторони ОСОБА_2  суду не надано.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Посилання апелянта на ч. 2 п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя” щодо здійснення відчуження ОСОБА_2 автомобілів на свій розсуд проти волі іншого з подружжя, а саме ОСОБА_1 , і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, є необгрунтованими.
Так, відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Згідно з ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що апелянтом не доведено належним чином, що ОСОБА_2 переоформила автомобілі на їх спільного сина на свій розсуд, проти волі ОСОБА_1 і не в інтересах сім`ї чи на свої потреби.
       Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що частка відповідачки у спільному майні повинна бути зменшена на 172 153 грн. 57 коп. є безпідставними.
       Також, не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо стягнення збитків та упущеної вигоди, оскільки ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції апелянт не надав належних доказів його порушеного права щодо використання його частини приміщення ОСОБА_2 , а також отримання останньою доходу від цього.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних в матеріалах даної справи.
А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 квітня 2020  року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                                О.П. Варенко

                                                                                       О.В. Лаченкова