Постанова 
Іменем України 
 
10 вересня 2020 року
м. Київ
Справа № 734/886/19
Провадження №  51-2815 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого –                                  ОСОБА_1 ,
суддів:                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                                    ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                        ОСОБА_5 ,                                          
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за                   № 12019270130000073 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Кіпті Козелецького району Чернігівської області,  зареєстрований та фактично проживає по             АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, 
за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від               11 березня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 листопада                 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 309 КК України на 5 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з часу затримання.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази у провадженні.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 2020 року вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінено.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки, та покладено обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України. 
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни. 
За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він у післяобідній час у жовтні-листопаді 2018 року (точна дата та час під час судового розгляду не встановлена) біля дороги в напрямку с. Чемер Козелецького району Чернігівської області, всупереч вимогам ч. 2 ст. 7, ч. 1 ст. 12, ч. 2 ст. 25 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», з метою особистого вживання, зірвав невстановлену кількість конопель, які перевіз до житлового будинку по АДРЕСА_2 , в подальшому їх висушив, подрібнив, відокремив листя від стебел, частину вжив шляхом паління, а іншу зберігав в паперових згортках та полімерних пакетах у вказаному будинку за місцем свого проживання, без мети збуту.
7 лютого 2019 року під час проведення обшуку в будинку за вищевказаною адресою було виявлено та всього вилучено особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено, згідно з Переліком наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня            2020 року № 770, а саме канабісу, загальною масою в перерахунку на висушену речовину – 3872,169 г., що відповідно до таблиці № 1 «Невеликі, великі та особливо великі розміри наркотичних засобів, що знаходяться в незаконному обігу», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я № 188 від 1 серпня 2000 року, є особливо великим розміром, та екстракт канабісу, загальною масою в перерахунку на висушену речовину – 2,31 г.
Такі дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 309 КК України як незаконне придбання, перевезення, виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, в особливо великих розмірах. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що з огляду на сукупність даних про особу ОСОБА_6 , тяжкість вчиненого злочину, кількість наркотичного засобу, застосування апеляційним судом ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим, призначене покарання не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого, і є явно несправедливим через м`якість.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримала доводи, викладені в касаційній скарзі, просила ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і  процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 309 КК України, прокурором у касаційному порядку не оспорюються.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про неправильне застосуванням апеляційним судом положень ст. 75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість,  суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально - вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Згідно зі  ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При  визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який добровільно пройшов курс лікування від наркоманії, працевлаштувався, що в нього хворий батько, наявність обставини, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття, та відсутність обставин, що його обтяжують. Судом першої інстанції взято до уваги досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній. З урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді мінімального строку позбавлення волі, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 309 КК України. 
Не погоджуючись із вироком суду, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку, просив вирок змінити та пом`якшити призначене покарання. 
При вирішенні питання можливості застосування ст. 75 КК України, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення для справи. 
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог закону апеляційним судом дотримано.
Так, суд апеляційної інстанції, повторно дослідивши матеріали кримінального провадження в частині відомостей, що характеризують особу ОСОБА_6 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що ці обставини, а також дані про особу обвинуваченого, місцевий суд врахував не в повній мірі. 
Так, як було встановлено судом першої інстанції та підтверджено в апеляційному суді,  обвинувачений  свою вину визнав повністю, щиро розкаявся, добровільно пройшов курс лікування від наркоманії, працевлаштувався, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та роботи. Також враховано відсутність обставин, що обтяжують покарання, характеристики з місця проживання, сімейний стан обвинуваченого та позиція органу пробації, який вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.
При звільненні ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, апеляційний суд навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що таке покарання відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогам захисту основоположних прав особи, з чим погоджується і колегія суддів касаційної інстанції. 
Таким чином, висновок суду про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є належно вмотивованим, застосування апеляційним судом положень  ст. 75 КК України  є правильним, тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 441, 442 КПК України , суд
ухвалив:
Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                 ОСОБА_3