Дата документу 16.07.2020 Справа № 337/3116/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
     Єдиний унікальний №337/3116/19                      Головуючий у 1 інстанції Ширіна С.А.
Провадження № 22-ц/807/1890/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
16 липня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя  від 16 березня 2020 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , про стягнення пені за прострочення сплати аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , про часткове звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.
В обґрунтування позову, уточненого в ході розгляду справи, зазначала, що рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2015 року було стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не меншому, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного з дітей, починаючи з 03.11.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, т.б. до 09.05.2033 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Станом на 01.10.2019 року відповідач має перед нею заборгованість зі сплати аліментів у загальному розмірі 14453,94 грн., яка утворилася з 03 січня 2016 року.
Посилаючись на вимоги ст. 196 СК України, просила стягнути з ОСОБА_1 неустойку по заборгованості зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сумі 104195,80 гривень та судові витрати на правничу допомогу.
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , про часткове звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
В зустрічному позові, уточненому в ході розгляду справи, зазначав, що згідно розрахунку заборгованості державного виконавця Хортицького ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 11.11.2019р. його борг за виконавчим листом № 337/6148/15-ц від 21.12.2015р. станом на 01.10.2019 року, становить 14453,94 гривень.
З жовтня 2016 року по серпень 2017 року він мав хворобу, внаслідок якої отримав 3 групу інвалідності. 
До 31.03.2017 року він працював на підприємстві ПАТ «Запорізький завод феросплавів».
Після звільнення з підприємства в зв`язку з погіршенням стану здоров`я, його матеріальний стан погіршився, що призвело до виникнення заборгованості по аліментам, через обставини, які від нього не залежали.
Посилаючись на вимоги  ч.2 ст.197 СК України просив суд зменшити суму боргу за виконавчим листом з 14453,94 грн. до 7226,97 грн., стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 14453,94 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 840,80 грн.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
30 березня 2020 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя ухвалено додаткове рішення, яким вирішено питання судових витрат.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн.
Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення та додаткове рішення суду змінити, стягнути з нього пеню за прострочення сплати аліментів, зменшивши її з урахуванням його матеріального стану з 14 453,94 грн. на 50% від розміру боргу по аліментів, до 7 226,97 грн., вирішити питання про розподіл судового збору сплаченого сторонами в суді першої інстанції, та ним за апеляційну скаргу, зокрема змінити розмір стягнутого з нього судом першої інстанції в повному обсязі судового збору в сумі 840,80 грн. пропорційно до розміру задоволених основних вимог; змінити розмір стягнутої з нього компенсації витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн., пропорційно до розміру заявлених та задоволених вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ч.2 ст. 196 СК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Його дохід є мінімальним, тобто більше аніж вдвічі нижче середньої заробітної плати і складає близько 4 200 грн., нерухомого майна та транспортних засобів у власності він не має.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 19 травня 2020 року, в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу.
ОСОБА_5 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" та ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за рішенням суду відповідно до ст. 181 СК України.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2015 року було стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не меншому, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного з дітей, починаючи з 03.11.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, т.б. до 09.05.2033р.
Хортицьким районним судом м.Запоріжжя на виконання вказаного судового рішення 18.12.2015 року було видано виконавчий лист №2/337/2472/2015, примусове виконання якого здійснюється державним виконавцем Хортицького відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції України у Запорізькій області Галь М.І.
Згідно з останнім розрахунком заборгованості державного виконавця від 11 листопада 2019 року заборгованість відповідача по аліментам утворилась з січня 2016 року та станом на 01 жовтня 2019 року складає 14453,94 грн.
ОСОБА_1 вказаний розрахунок заборгованості не оскаржений.
Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України та ст.196 СК України неустойка (пеня) є способом забезпечення виконання зобов`язання, що має на меті сприяти належному виконанню зобов`язання.
Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів.
Судом першої інстанції при розгляді спірних правовідносин вірно було застосовано правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 14-616цс18.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, який в повній мірі відповідає позиції Великої Палати Верховного суду викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).
Відповідно до розрахунку наданого позивачем, пеня за прострочення сплати аліментів за цей період складає 104195,80 грн.
При цьому, судом першої інстанції вірно враховано положення статті 196 СК України, якою встановлено, що розмір пені не може бути більше 100 % заборгованості, та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 14453,94 грн.
Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про часткове звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини з 14453,94 грн. до 7226,97 грн. суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Згідно з частиною другою статті 197 Сімейного Кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Аналіз зазначеної правової норми дає підстави для висновку про те, що платника аліментів може бути звільнено за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами у разі, якщо він доведе суду наявність у нього тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. При цьому вказана норма права не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для повного або часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання проте, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
Вочевидь звільнення від сплати заборгованості по аліментам на неповнолітню дитину повинно мати місце лише у виключних випадках.
Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не наведено обставин, що мають істотне значення та не надано доказів про його тяжку хворобу, які б могли слугувати достатньою підставою для звільнення позивача від заборгованості за аліментами.
ОСОБА_1 посилається на те, що з жовтня 2016 року по серпень 2017 року він мав хворобу, внаслідок якої отримав 3 групу інвалідності. До 31.03.2017 року він працював на підприємстві ПАТ «Запорізький завод феросплавів». Після звільнення з підприємства в зв`язку з погіршенням стану здоров`я, його матеріальний стан погіршився, що призвело до виникнення заборгованості по аліментам, через обставини, які від нього не залежали.
При цьому скаржником не заперечується, що йому було відомо про ухвалення 18.12.2015 року Хортицьким районним судом м.Запоріжжя рішення про стягнення на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не меншому, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного з дітей, починаючи з 03.11.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
З огляду на те, що відповідачем визнається наявність заборгованості зі сплати аліментів, то така обставина не потребує доказування відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, за якою обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», "передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів."
У такому разі дійсно необхідно виходити із презумпції вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти та прострочила виконання зобов`язання. Тобто відповідач повинен доказувати протилежне.
Як встановлено в судовому засіданні, що відповідач не здійснював в належному розмірі виплат по аліментам, поважних обставин, які б свідчили про незалежні від нього причини, не встановлено.
ОСОБА_1 був обізнаний зі змістом рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини та знав про свій обов`язок з їх сплати, однак доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, відповідачем до суду не надано. ОСОБА_1 не довів, що він не має можливості утримувати свою доньку.
Відповідачем не наведено суду підстав (особливостей матеріального, сімейного стану тощо), у зв`язку з якими його може бути частково звільнено його від сплати заборгованості за аліментами.
Твердження ОСОБА_1  про погіршення матеріального стану внаслідок отримання інвалідності та звільнення з підприємства ПАТ «Запорізький завод феросплавів» за станом здоров`я, не підтверджуються належними доказами та спростовуються розрахунком заборгованості державного виконавця Хортицького ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ України у Запорізькій області від 11 листопада 2019 року, згідно якого заборгованість по сплаті аліментів в зазначений період відсутня,станом на 31.08.2017 року переплата по сплаті аліментів ОСОБА_1 становила 737,40 грн.
Суд апеляційної інстанції на підставі встановлених фактичних обставин справи погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не наведено обставин, що мають істотне значення та не надано доказів про його тяжку хворобу, яка не дає можливості йому працювати, які б могли слугувати достатньою підставою для звільнення позивача від заборгованості за аліментами.
Встановлення ОСОБА_1 ІІІ групи інвалідності, за якою він залишається працездатним, не є належним доказом захворювання на тяжку хворобу та підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України. Стан здоров`я позивача було враховано при розгляді справи за його позовом про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментах.
Посилання скаржника на його мінімальний дохід є безпідставним, оскільки відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він добровільно обирає або на яку вільно погоджується.
Отже, ОСОБА_1 самостійно, на власний розсуд обрав професію та погодився на заробітну плату певного розміру, а отже вважає її достатньою задля забезпечення себе та своєї дитини.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір заборгованості за аліментами, яка виникла внаслідок невиконання рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2015р. не підлягає зменшенню, а отже зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про часткове звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини не підлягає задоволенню.
Колегія суддів не приймає докази, які додані ОСОБА_1 до апеляційної скарги, оскільки скаржником не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.3 ст.367 ЦПК України).
Вирішуючи питання розподілу судових витрат та ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції правомірно виходив з положень статті 141 ЦПК України та здійснив розподіл судових витрат пропорційно до задоволених вимог. 
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Окрім цього, п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено обов`язок учасника справи подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Аналогічні положення містяться у ч. 5 статті 177 ЦПК України.
Відповідно до положень статті 13 ЦПК України року суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
Тобто, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.
Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція про захист прав та основоположних свобод, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 п. 38). Принцип рівності був неодноразово застосований ЄСПЛ і у справах щодо України (справа «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява № 7460/03), рішення від 15 травня 2008 р.)
Цей принцип запроваджено і статтею 12 ЦПК, де прямо зазначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
З огляду на вищенаведене, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16 липня 2020 року.

Головуючий

Судді: