ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6252/20 Справа № 204/2707/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
Головуючого – Куценко Т.Р. 
суддів: Деркач Н.М., Макаров М.О. 
за участю секретаря – Синенко Є.А. 
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою
                        ОСОБА_1 ,                        
на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Третьої дніпровської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування запису в спадковому реєстрі і визнання права власності, - 

ВСТАНОВИЛА: 

У квітні 2019 року  ОСОБА_2  звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , Третьої дніпровської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування запису в спадковому реєстрі (а.с. 2-4).
В обгрунтування вимог позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що у книзі реєстрації смертей Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, зроблено актовий запис за реєстровим № 9428. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалась із 47/200 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.12.2003 року. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом є позивач - рідний син померлого. Батько позивача на момент смерті у шлюбі не перебував. Інших спадкоємців першої черги за законом та заповітом не було. Оскільки на момент смерті батька позивач був зареєстрований разом із ним за адресою - АДРЕСА_1 , то на підставі ст. 1268 ЦК України, позивач фактично прийняв спадщину після померлого батька, спадкова права не відкривалась. Від спадщини померлого батька позивач нотаріально не відмовлявся. У квітні 2019 року позивач випадково дізнався від родичів, що його тітка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 оформила спадщину після його батька, незважаючи на той факт, що вона є спадкоємицею другої черги. З цього приводу позивач звернувся до нотаріальної контори, де ця інформація підтвердилася. Таким чином, позивач був вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою.
Просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 31 серпня 2009 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупської Л.В., спадкова справа № 738/2009, та зареєстроване в реєстрі за № 4-2537, згідно якого спадкоємцем майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та спадкове майно складається з 47/200 часток в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та скасувати запис в Спадковому реєстрі про реєстрацію свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. від 31 серпня 2009 року, спадкова справа № 738/2009, зареєстрованого в реєстрі за № 4-2537.
Пізніше позивачем було уточнено свої позовні вимоги, в яких він, серед іншого, також просив визнати за ним право власності на 47/200 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 126-129).
Ухвалою суду від 15 липня 2019 року первісного відповідача у даній цивільній справі ОСОБА_3 замінено на належного відповідача - ОСОБА_1 (а.с. 114).
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 31 серпня 2009 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В., спадкова справа № 738/2009, та зареєстроване в реєстрі за № 4-2537, згідно якого спадкоємцем майна  ОСОБА_4 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3  та спадкове майно складається з 47/200 часток в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . 
Скасовано запис в Спадковому реєстрі про реєстрацію свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. від 31 серпня 2009 року, спадкова справа № 738/2009, зареєстрованого в реєстрі за № 4-2537.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 177-179).
Не погоджуючись з вказаним рішенням  ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими не були доведеними та спростовуються матеріалами справи, висновки викладені в рішенні суду, не відповідають обставинам справи, а також, судом невірно було застосовано норми матеріального права /а.с. 183-188/.
ОСОБА_2 скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подав відзив на апеляційну скаргу (а.с. 214-218).
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та скасування запису в спадковому реєстрі виходив з їх обгрунтованості. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності суд обгрунтував своє рішення тим, що для вирішення поставлених питань існує передбачений чинним законодавством порядок, зокрема такий порядок передбачений Законом України «Про нотаріат». Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. 
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 , виданим повторно 03.04.2019 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 9428 від 05.12.2008 року (а.с. 6).
Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно.
Судом встановлено, що спадкоємцем першої черги спадкування після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є його син - ОСОБА_2 .
Після смерті ОСОБА_4 було заведено спадкову справу № 738/2009 рік (а.с. 41-73) з матеріалів якої вбачається, що 31.08.2009 року ОСОБА_3 звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її брата ОСОБА_4 , в якій вона зазначає, що інших спадкоємців, передбачених законом України, що прийняли спадщину у спадкодавця немає. (а.с 42).
31 серпня 2009 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємицею майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 є його сестра ОСОБА_3 (а.с. 71).
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 , виданим 22.10.2018 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 2069 (а.с 79).
Після смерті ОСОБА_3 в Третій дніпровській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу № 610/2018 (а.с. 75-104), з якої вбачається, що 01.11.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту після померлої (а.с. 76), який було складено померлою ОСОБА_3 10.07.2018 року, відповідно до якого, все належне їй майно вона заповідає ОСОБА_1 (а.с. 80).
Позивач вважає, що оскільки на момент смерті його батька він був зареєстрований разом із померлим за адресою - АДРЕСА_1 , то на підставі ст. 1268 ЦК України, позивач фактично прийняв спадщину після смерті батька, але спадкові права не оформив. Від спадщини померлого батька позивач нотаріально не відмовлявся.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»:
- місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;
- місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;
- документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;
- реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Факт реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується: відповідною відміткою в паспорті позивача (а.с. 9); копією домової книги (а.с. 15); відповіддю на запит суду відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 01.07.2019 року № 6/5-816 (а.с. 115); довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 19.08.2019 року № 12001.
Представник відповідача у відзиві на позов, посилаючись на ряд постанов Вищого спеціалізованого суду України та Верховного суду, наполягала на тому, що реєстрації місця проживання зі спадкодавцем без фактичного проживання не є достатньою підставою вважати, що він прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки позивач не проживав з померлим батьком. На підтвердження факту не проживання позивача за місцем реєстрації були допитані свідки: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які вказали, що позивач дійсно більше 20 років не проживає за місцем реєстрації. Також було надано акти про не проживання позивача за місцем реєстрації від 16.02.2009 року і 04.09.2019 року. Сам позивач не заперечує той факт, що він не проживав з померлим батьком ОСОБА_4 через неприязні стосунки дружини позивача з померлою ОСОБА_3 та відсутність належних умов для проживання разом з померлим ОСОБА_4 , а відтак відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно зі ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Крім цього, відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.
Крім того, у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України п.п. 3.21 та 3.22 глави 10: спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги стосовно визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування запису в Спадковому реєстрі про реєстрацію свідоцтва про право на спадщину за законом є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню, і колегія суддів погоджується з вказаними висновками в повному обсязі.
Також, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що вимоги позивача в частині визнання за ним права власності на 47/200 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню тому, що для вирішення поставлених питань існує передбачений чинним законодавством порядок, зокрема такий порядок передбачений Законом України «Про нотаріат». Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Після визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування запису в Спадковому реєстрі про реєстрацію свідоцтва про право на спадщину за законом позивач має право, у відповідності з чинним законодавством, звернутися до нотаріуса з відповідною заявою для отримання спадщини, і лише, у разі відмови нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом/за заповітом, у позивача виникне цивільно-правовий спір, який підлягатиме розглядові у позовному провадженні.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Всі доводи апеляційної скарги стосовно того, що реєстрація місця проживання позивача разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити про своєчасність прийняття спадщини, колегія суддів не бере до уваги, оскільки дані доводи не спростовують обгрунтованих висновків суду щодо обгрунтованості позовних вимог та наявності підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що видача вказаного свідоцтва порушує права інших осіб, а також, для скасування запису в спадковому реєстрі. 
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року - залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 
Судді:                                                                Н.М. Деркач                                                                                         М.О. Макаров