Справа № 428/2398/20 
Провадження № 22-ц/810/454/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2020 року                                                     місто Сєвєродонецьк
    
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді                     Стахової Н.В.,
суддів:                                         Кострицького В.В., Назарової М.В.,
учасники справи: позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», відповідач - ОСОБА_1 , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»  
на заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 травня 2020 року, ухваленого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області у складі судді Кордюкової Ж.І. у приміщенні того ж суду
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У березні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 135573,42 гривень, який обґрунтовано тим, що 08.09.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н шляхом підписання відповідачем анкети - заяви, згідно якої відповідач отримав кредит у розмірі 17000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою та «Тарифами Банку», що викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» договір, і надав свою згоду на те, що прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну здійснюється за рішенням та ініціативою банку, що передбачено у п.п. 2.11.2.3, 2.1.1.2.4 кредитного договору.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, у відповідача станом на 24.02.2020 року утворилась заборгованість у розмірі 135573,42 гривень, яку АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 і яка складається з заборгованості за кредитом - 15975,04 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом з 08.09.2011 року по 02.05.2017 року - 119598,38 грн.
Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 травня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Суд стягнув з відповідача ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 08.09.2011 року за тілом кредиту у сумі 9152,89 грн. та судовий збір у сумі 141,89 грн. У задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, АТ КБ "ПриватБанк" звернулося з апеляційною скаргою на нього, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості по кредиту та процентів за користування кредитними коштами, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині у повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Доводами апеляційної скарги є те, що відповідач шляхом підписання заяви підтвердив свою згоду, що «Умови та Правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку» складають договір між сторонами; дії відповідача з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування; розмір заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості, який відповідачем не оскаржувався; статтею 1048 ЦК України не передбачено надання безпроцентних кредитів, а якщо договором не встановлений розмір процентів, він визначається на рівні облікової ставки НБУ; судом не взято до уваги висновок, зроблений Верховним Судом у справі № 205/2825/18 щодо стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ та безпідставно прийнято до уваги висновок, викладений у постанові Великої палати Верховного від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Банк вважає, що суд, відмовивши у задоволенні позовних вимог, не врахував норми законодавства та умови договору, порушив норми процесуального та матеріального права та безпідставно відмовив у стягненні суми заборгованості. Отже, висновки суду про переплату відповідачем за договором не відповідають дійсним обставинам справи, а відповідачем не надано доказів, що свідчили про повне погашення кредитного ліміту, оскільки кошти йшли на погашення відсотків та неустойки за договором. Безпідставно відмовляючи у стягненні відсотків, суд грубо порушує основоположні норми банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банківської установи, яка є системною державною фінансовою інституцією, наносить шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банках на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки. 
Від відповідача відзив не надійшов. 
Відповідно до ухвали Луганського апеляційного суду від 10 липня 2020 року дану справу вирішено розглядати за правилами ч.1.ст. 369 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.
Апеляційний суд, розглядаючи справу відповідно до вимог 367 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне перевірити правильність рішення не в повному обсязі, а тільки в оскарженій АТ КБ «ПриватБанк» частині.
Про необхідність вчинення апеляційним судом таких дій свідчить також роз`яснення пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» про те, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, перевіряючи правильність рішення суду в оскаржуваній частині щодо часткової відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості по тілу кредиту та заборгованості по процентам за користування кредитом, Луганський апеляційний суд не переглядає рішення суду першої інстанції в неоскаржуваній частині (про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9152,05 грн.)
Відповідно до ст.263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно цивільного процесуального закону обов`язок доказування лежить на сторонах.
Звертаючись до суду позивач повинен надати усі докази для вирішення справи, а у разі неможливості їх надання про це він зазначає у позовній заяві.
Статтею 43 ЦПК України передбачені права та обов`язки учасників справи.
Згідно п. 2, 4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Частиною п`ятою статті 177 ЦПК України визначено обов`язок позивача додати до позовної заяви як першої заяви по суті справи всі наявні у них докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач не попередив суд про те, що він не має змоги подати до суду довідку про термін дії картки та виписку по рахунку з об`єктивних причин, що від нього не залежать.
Частина 3 статті 367 Цивільного процесуального кодексу вимагає, аби докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд приймав лише у виняткових випадках. Зокрема, якщо учасник справи доведе неможливість їх подання раніше з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Системний аналіз наведеного свідчить про те, що на стадії апеляційного перегляду справи інша, ніж заявник, сторона може подати нові докази для спростування доводів апеляційної скарги. Проте неприйнятно долучення до апеляційної скарги нових доказів, які не подавалися раніше, аби посилити свою позицію, у разі відмови банку в частині стягненні заборгованості за відсотками у зв`язку з недоведеністю їх розміру, що має місце в даному випадку.
Враховуючи викладене, судова колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про неможливість прийняття нових доказів на стадії апеляційного перегляду - довідки про термін дії картки та виписки по рахунку відповідача, оскільки не вбачає, що банк з об`єктивних причин, що від нього не залежали, не міг надати вказані докази до суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що клопотання позивача про прийняття вказаних доказів та дослідження їх у судовому засіданні не підлягає задоволенню.
Оскільки вказані докази не приймаються апеляційним судом, то доводи апеляційної скарги, які обґрунтовуються за допомогою цих доказів, не заслуговують на увагу.
Відмовляючи  у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за процентами  у сумі 119598,38 грн, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем Витяг з Тарифів та Умов та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Окрім того, відповідач частково сплатив суму заборгованості за кредитом, про що свідчить розрахунок заборгованості. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зауважує наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 08.09.2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н у спосіб підписання анкети- заяви позичальником, за яким отримано кредит у розмірі 17000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с.10).
Представник банку надав суду розрахунок заборгованості за кредитним договором від 08.09.2011 року та копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», копію Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, копію паспорта відповідача.
Анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, його контактні дані та інформацію про отримання відповідачем картки «Універсальна»/GOLD з кредитним лімітом у розмірі 2000 грн. (а.с.10 на звороті). Заява не містить даних про умови кредитування.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві ОСОБА_1 від 08.09.2011 року, яка підписана позичальником особисто, процентна ставка не зазначена.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» відповідачем також не підписаний.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08.09.2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Вказані обставини свідчать про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» відсотків у розмірі 119598,38 грн, що вірно взято судом до уваги та відмовлено у задоволенні позову в наведеній частині за необґрунтованістю, оскільки Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в аналогічній справі за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа № 342/180/17).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Доводи скаржника про те, що вказана постанова не може бути прийнята до уваги, колегією суддів не приймаються, оскільки в постанові ВП ВС від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) судом висловлено саме позицію про застосування норми права, що має враховуватися судом відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до виниклих спірних правовідносин з огляду на законність і обґрунтованість судового рішення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9152,05 грн, оскільки з наданого позивачем розрахунку за договором б/н від 08.09.2011 року вбачається, що заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 15975 грн 04 коп., а погашено відповідачем 6 822,99 грн., тобто з відповідача підлягає стягненню заборгованість у сумі 9152,05 грн.
Помилковими є доводи апеляційної скарги про неврахування судом того, що оскільки надання безоплатних кредитів забороняється і позивач має право на отримання від позичальника процентів на рівні облікової ставки НБУ, оскільки таких вимог позивач не заявляв. Суд відповідно до диспозитивності як засади цивільного судочинства розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Як зазначалося вище, проценти є встановленими законом і договірними, і позивачем заявлено вимогу про стягнення саме погоджених сторонами процентів, тобто договірних. Вимог про стягнення інших законних процентів - Банком не заявлено.
Судова колегія не може прийняти доводи скаржника стосовно незастосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, від 23.12.2019 року у справі № 572/1169/17, оскільки вказані судові рішення прийняті за результатом розгляду судових справ за конкретними доводами касаційної скарги та не містять висновків про застосування відповідних норм права.
Колегія суддів не приймає довід скарги про те, що відмова у стягненні заборгованості за відсотками може становити загрозу економічної небезпеки країни та призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами, оскільки не вбачає порушення прав інших прав клієнта та згідно господарського закону юридичні особи здійснюють свою діяльність на власний ризик.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ухвалюючи  рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначив правовідносини, що склались між сторонами на підставі встановлених обставин у справі та застосував ті норми права, які підлягають застосуванню, надав оцінку доказам, наданих позивачем та навів мотиви відхилення аргументів позивача по суті спору.
Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду як таке, що ухвалено без додержання вимог матеріального та процесуального закону.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 369,  374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»  залишити без задоволення.
Заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено - 11 серпня 2020 року.
Головуючий Н.В. Стахова
Судді: В.В. Кострицький
М.В. Назарова