Головуючий суду 1 інстанції - Кордюкова Ж.І.   
Доповідач -Суддя доповідач: Луганська В.М.

Справа № 428/11544/19
Провадження № 22-ц/810/280/20

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року                                          м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Луганської В.М.
суддів: Коновалової В.А., Єрмакова Ю.В.
за участю секретаря: Вовчанської С.В.
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об`єднання Азот»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьк
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 лютого 2020 року, ухвалене судом у складі судді Кордюкової Ж.І.
за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» про скасування наказу про простій працівника, стягнення заробітної плати та моральної шкоди,

в с т а н о в и в: 
       У жовтні 2019 року позивач звернулася з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказала, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 23.07.1981 року по 15.08.2019 року. 11.12.2017 року позивач була звільнена з посади провідного інженера на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.05.2018 року (справа № 428/360/18) позивач була поновлена на роботі.
        ОСОБА_1 зазначила, що у травні та червні 2017 року на підприємстві відбулося підвищення посадових окладів та тарифних ставок, але не на однаковий відсоток всім працівникам. Як з`ясувалося пізніше підвищення було меншим тим працівникам, які залишилися структурних підрозділах, які підлягали подальшому скороченню у зв`язку з ліквідацією цих структурних підрозділів. Обґрунтованих пояснень причин виникнення різниці у посадових окладах адміністрація не надала. Позивачка припускає, що це відбувалося з тих причин, що адміністрація підприємства таким чином вирішила заощадити кошти за рахунок виплат, на які мають працівники, що підлягають скороченню.
В подальшому відбувалося підвищення зарплати ще чотири рази (у червні, липні, грудні 2018 року та у липні 2019 року), але вже на однаковий відсоток усім працівникам. Та відставання у розмірі посадових окладів все рівно залишилося протягом всього часу до її звільнення. Позивачка зверталася до керівництва з запитом про надання інформації про причини, які давали законне право на здійснення підвищення посадових окладів на різний за розміром відсоток. Згідно відповіді, яку отримала позивачка, вона зрозуміла що у Центральній лабораторії у травні і червні 2017 року відбувся перегляд штатного розпису з пониженням посадових окладів. Посилається на те, що відповідач в порушення вимог закону не попереджав її про дані зміни за два місяці.
       Позивачка зазначила, що після поновлення на роботі, а саме з 07.05. 2018 року її вивели у простій згідно наказу № 342 від 07.05.2018 року з формулюванням, у зв`язку з ліквідацією Центральної лабораторії та за відсутності обсягу робіт з оплатою простою з розрахунку 2/3 встановленого окладу за фактично відпрацьований час. Вважає, що адміністрація порушила порядок, згідно якого мала діяти у разі виведення працівника у простій.
       07.05.2018 року її ознайомили з наказом під підпис, але до наказу не додавався акт простою, згідно з яким повинен був видаватися наказ, у видачі якого позивачу було відмовлено.
       У липні 2018 року адміністрацією підприємства був оголошений набір на роботу, але позивачу не була запропонована вакантна посада.
       12.06.2019 року позивачка звернулася до голови правління на ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» Бугайова Л.С. з запитом на отримання публічної інформації, а саме з проханням надати копію наказу «Про простій працівника ЦЛ» № 342 від 07.05.2018 року та копію акту простою, оформленого відповідно до п. 3.6 Колективного договору. Копію наказу та акту було отримано позивачем, але позивач вважає, що акт оформлений не належним чином: акт складений заступником технічного директора ОСОБА_2 та начальником ЛАТК ОСОБА_3 , яка не є керівником Центральної лабораторії у якій позивач працює, в акті відсутній реєстраційний номер та підпис голови профспілкового комітету, причина простою, яка зазначена в акті не співпадає з причиною, зазначеною в наказі, не вказані строки простою та заходи, які будуть втілені для подолання причин, що привели до простою.
       Протягом тривалого часу (з 07.05.2017 року по 15.08.2019 року) згідно наказу № 342 від 10.05.2018 року позивачці нараховувалася заробітна плата у розмірі 2/3 встановленого окладу. Вважає перевід її у простій є незаконним, що призвело до втрати частини заробітної плати. Протягом 15 місяців відповідачем не прийнято ніяких мір щодо виведення позивача з простою. У квітні та травні 2019 року всім працівникам підприємства була нарахована премія у розмірі 94 та 104 відсотка, оскільки позивачка перебувала у простої, то їй відповідач не нарахував премію.
Зазначила, що за період з травня 2017 року по 15.08.2019 року втратила частину заробітної плати, що за попереднім розрахунком складає 42054, 28 грн. Крім того, позивачка, посилалася, що неправомірними діями відповідача їй завдано моральну шкоду.
У зв`язку з викладеним, просила суд скасувати наказ № 342 від 07.05.2018 року про простій працівника ЦЛ ОСОБА_1 , стягнути з відповідача на свою користь суму втраченої заробітної плати внаслідок протиправних дій відповідача в розмірі 42054,28 грн, моральну шкоду у розмірі 30374,09 грн., судовий збір у сумі 768,40 грн.

       Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ«Сєвєродонецьке об`єднання Азот» про скасування наказу про простій, стягнення втраченого заробітку та моральної шкоди відмовлено.

       Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення норм матеріального і процесуального права просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
       Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не вірно тлумачить позовні вимоги щодо різниці у відсотках підвищення окладу в період з травня 2017 року до липня 2019 року. За період з травня 2017 року по липень 2019 року підвищення посадових окладів, а саме індексація відбувалася 6 раз, чотири з яких співпадали з підняттям прожиткового мінімуму: у травні 2017 року, в липні і грудні 2018 року, в грудні 2019 року. В червні 2017 року та в червні 2018 року відбулося підвищення посадових окладів. В доповненні до відзиву на позов представник відповідача пояснює, що оплата праці керівників, професіоналів, фахівців, службовців і робітників відбувається згідно з Положенням про оплату праці працівників, що діє на підприємстві. Для позиції провідний інженер колдоговором встановлений мінімальний коефіцієнт - 2,334 та максимальний – 2,558 до тарифної ставки 1 розряду. Тарифна ставка робітника 1 розряду основного виробництва перераховується підприємством при зміні прожиткового мінімуму відповідно до Закону про бюджет України на поточний рік або зміні норм галузевої угоди. Представником відповідача визнано, що вказані підвищення посадових окладів відбулися за рахунок індексації заробітної плати в залежності від підвищення прожиткового мінімуму.
       Скаржник вважає, що індексація окладів і тарифних ставок повинна була відбуватися на однаковий відсоток усім працівникам та посилається на лист Мінсоцполітики України від 17.03.2017 року № 741/0/101-17/282 в якому пояснюється, що однакові посади мають однакові посадові обов`язки, тобто і оплата праці повинна бути однакова. Діапазон розміру окладів можливий, але за умов проведення атестації, яка обов`язково проводиться згідно Закону від 12.01.2012 року «Про професійний розвиток працівників» та не частіше 1 разу на 3 роки.
       Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не визнається факт зменшення посадового окладу позивача. Судом не враховано, що до травня 2017 року співвідношення посадового окладу позивача до місячної тарифної ставки робітника основного виробництва 1 розряду дорівнював 2,558, що відповідає максимуму для провідних інженерів, у травні 2017 – 2,464, з червня 2017 року – 2,334. Зниження співвідношення на підприємстві відбулися тільки у тих працівників, які планувалися до скорочення. У інших працівників підприємства вказане співвідношення залишилося максимальним.
Скаржник посилається на те, що суд не врахував положення ст.103 КЗпП України, що відповідач зобов`язаний був попередити скаржника про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення не пізніше як за два місяці. 
       Судом першої інстанції не враховано, що роботодавець порушив процедуру виведення працівника в простій. Судом першої інстанції не були взяті до уваги докази про фальсифікацію акту простою, а також той факт, що до процедури виведення позивача у простій не долучалася профспілкова організація.
       Судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що відповідач не здійснював ніяких дій щодо усунення причин, з яких виникла необхідність виведення позивача у простій. Під час розгляду справи позивачкою надавалися факти, які стосувалися наявності можливості виведення позивача з простою, під час перебування позивача в простої неодноразово виникали вакансії внаслідок звільнення з підприємства або переводу у другий структурний підрозділ деяких працівників. За період, що позивач знаходилася у простої виникало шість вакантних посад, жодна з яких не була запропонована позивачу.
       Скаржник також зазначила, що доводила суду, що саме незаконне виведення в простій та відсторонення від трудового процесу призвело до втрати можливості бути премійованою, позивачка не за своєї вини не приймала участь у трудовому процесі підприємства, а навмисно відсторонена від нього відповідачем. 

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала посилаючись на доводи, які викладені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні представник ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» апеляційну скаргу не визнав, вважає, що відсутні підстави для її задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч.1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що судом були встановлені наступні обставини: 22.02.2017 року Наглядова рада ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» прийняла рішення про внесення змін до організаційної структури та чисельності працівників ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», оформлене протоколом від 22.02.2017 року, зокрема, скорочено з 16.06.2017 року чисельність працівників на 265 штатних одиниць; зобов`язано голову Правління ОСОБА_4 здійснити всі необхідні зміни в організації виробництва і праці, скороченні чисельності працівників.
ОСОБА_1 була звільнена з роботи з посади провідного інженера лабораторії неорганічних виробництв Центральної лабораторії ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» 11.12.2017 року, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.
24.04.2018 року в Центральній лабораторії ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» був оголошений простій в зв`язку з відсутністю обладнання та персоналу для проведення аналітичного контролю, згідно з рішенням наглядової ради ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» від 26.12.2016 року внесені зміни до організаційної структури підприємства – створена Лабораторія аналітичного та технічного контролю, яка з лютого 2017 року виконує усі аналітичні роботи на підприємстві.
04.05.2018 року ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» видало наказ «Про поновлення на роботі» №0077-КП відповідно до якого ОСОБА_1 було поновлено на роботі в Центральній лабораторії на посаді провідного інженера лабораторії неорганічних виробництв.
07.05.2018 року ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» видало наказ «Про простій працівника ЦЛ» №342 згідно з яким, з 07.05.2018 року оголошено простій з перебуванням на робочому місці провідному інженеру лабораторії неорганічних виробництв Центральної лабораторії ОСОБА_1 та наказано проводити оплату простою з розрахунку 2/3 встановленого окладу за фактично відпрацьований час відповідно до п. 5.17 Колективного договору.
З зазначеним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена 07.05.2018 року.
Пунктом 5.17 Колективного договору ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на 2012-2019 роки встановлено проводити оплату часу простою не з вини працівника з розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику відповідно до вимог чинного законодавства. Місцезнаходження працівника в період простою визначається в наказі про початок простою в залежності від його причин і можливої тривалості і узгоджується з Профспілковим комітетом.
В судовому засіданні було встановлено, що в Центральній лабораторії ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» мав місце простій не з вини працівника, оскільки внаслідок створення нового структурного підрозділу - Лабораторії аналітичного та технічного контролю з лютого 2017 року до нього перейшло виконання усіх аналітичних робіт на підприємстві.
Суд встановив, що Центральна лабораторія, в якій ОСОБА_1 була поновлена на роботі з 04.05.2018 року не виконувала жодних робіт на підприємстві через відсутність обладнання та працівників. Оплата праці позивачки в період простою здійснювалася в розмірі 2/3 її посадового окладу.
Положенням про оплату праці працівників ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», яке є додатком №4 до Колективного договору і яким встановлені тарифні ставки працівників, визначено, що посадовий оклад інженерів усіх спеціальностей співвідносяться до місячної тарифної ставки працівника 1 розряду від мінімального 2,334 до максимального 2,558.
Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що не було встановлено існування зміни істотних умов праці ОСОБА_1 , тому у відповідача відсутній обов`язок попереджувати її за 2 місяці про зміну істотних умов праці, а саме розміру оплати праці. Суд першої інстанції дійшов висновку, що оголошення простою позивачки було здійснено правомірно, та відсутні підстави для скасування наказу № 342 від 07.05.2018 року. Суд дійшов висновку, що розмір посадового окладу позивачки був визначений в межах посадового окладу інженерів усіх спеціальностей, які співвідносяться до місячної тарифної ставки працівника 1 розряду від мінімального 2, 334 до максимального 2, 558. Дійшов висновку, що позивачка протягом 15 місяців не виконувала роботу через простій та відповідачем не було допущено порушень прав позивачки при преміюванні в період з квітня по травень 2019 року, дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених вимог про стягнення втраченої заробітної плати в розмірі 42054, 28 грн. та стягнення моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. 
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. 
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 97 КЗпП України встановлено, що Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. 
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. 
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. 
Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. 
Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. 
Судом встановлено, що пунктом 5.2 Колективного договору ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» передбачено, що оплата праці керівникам, фахівцям, спеціалістам, службовцям встановлюється відповідно до Положення про оплату праці працівників, що діє на підприємстві (додаток № 4).
Положення про оплату праці працівників, що діє на підприємстві (додаток № 4 до Колективного договору) містить схему оплати праці керівників, професіоналів, фахівців, спеціалістів і службовців у вигляді мінімальних і максимальних коефіцієнтів співідношення окладів до місячної тарифної ставки робітника основного виробництва 1 розряду по кожній групі посад. Для провідного інженера колдоговором встановлені мінімальний коефіцієнт – 2, 334 та максимальний – 2, 558 до тарифної ставки 1 розряду.
Згідно штатних розписів керівників, спеціалістів та службовців Центральної лабораторії, які надані відповідачем з 01.12.2016 року розмір посадового окладу позивачки складав - 4910, 00 грн., з 01.05.2017 року – 4980 грн.. з 01.06.2017 року – 5030 грн., з 01.12.2017 року – 5265 грн., з 01.07.2018 року – 5500 грн., з 01.12.2018 року -5740 грн., з 01.07.2019 року -6000 грн.
Як вбачається із наказів про оплату праці: № 1115 від 25.11.2016 року, № 649 від 08.06.2017 року, № 1100 від 23.11.2017 року, № 465 від 25.06.2018 року, № 843 від 12.11.2018 року, № 474 від 26.06.2019 року підвищення посадових окладів відбувалося у зв`язку з встановленням нового розміру мінімальної заробітної плати з 01.12.2016 року та у зв`язку з встановленням нового прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Судом встановлено, що розмір посадового окладу ОСОБА_1 за спірний період встановлювався в інтервалі мінімум-максимум для її посади провідного інженера відповідно до додатку №4 Колективного договору. Тому висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає вимогам закону і встановленим по справі обставинам.
Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не визнав зменшення посадового окладу позивача та те, що відповідач зобов`язаний був відповідно до ст.103 КЗпП України про зміну діючих умов праці в бік погіршення повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або змін не заслуговує на увагу, оскільки з штатних розписів, які дослідженні в судовому засіданні, вбачається, що посадовий оклад ОСОБА_1 у спірний період збільшувався, збільшення посадового окладу позивачці відбувалося відповідно до умов Колективного договору.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не вірно тлумачить позовні вимоги щодо різниці у відсотках підвищення окладу в період з травня 2017 року до липня 2019 року і наполягає на тому, що індексація окладів і тарифних ставок повинна була відбуватися на однаковий відсоток усім працівникам згідно з Порядком проведення індексації грошових доходів населення від 17.07.2003 року за №1078 не заслуговує на увагу, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Як вбачається із тексту позовної заяви, звертаючись до суду позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим,що у травні та червні 2017 року на підприємстві відбулося підвищення посадових окладів та тарифних ставок, але не на однаковий відсоток всім працівникам. Як з`ясувалося пізніше підвищення було меншим тим працівникам, які залишилися структурних підрозділах, які підлягали подальшому скороченню у зв`язку з ліквідацією цих структурних підрозділів. Обґрунтованих пояснень причин виникнення різниці у посадових окладах адміністрація не надала. Позивач припускає, що це відбувалося з тих причин, що адміністрація підприємства таким чином вирішила заощадити кошти за рахунок виплат, на які мають працівники, що підлягають скороченню. В подальшому відбувалося підвищення зарплати ще чотири рази (у червні, липні, грудні 2018 року та у липні 2019 року), але вже на однаковий відсоток усім працівникам. Та відставання у розмірі посадових окладів все рівно залишилося протягом всього часу до звільнення позивачки.
       Позивачка під час розгляду справи у суді першої інстанції не змінювала підстави та предмет позову та не посилалася на ті обставини, що під час спірного періоду підвищення її посадового окладу відповідачем здійснювалося в порушення вимог ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», вказані обставини не були предметом судового розгляду у суді першої інстанції, тому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в цій частині.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивачки на те, що відповідач не надав копії наказів про підвищення посадових окладів, а з ними вона ознайомилася в суді апеляційної інстанції з яких дійшла висновку про підвищення посадових окладів у зв`язку з законами України Про державний бюджет на відповідні роки, в яких було зафіксовано підвищення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки як вбачається із протоколу судового засідання від 09.12.2019 року (а.с.87) позивачці судом роз`яснювалися її права та обов`язки. Під час судового засідання 06.02.2020 року (а.с.112-113) судом за клопотанням представника відповідача були долучені письмові докази, а саме штатний розпис з 01.05. 2017 року, штатний розпис з 01.12.2016 року, 01.06.2017 року, 01.12.2017 року, з 01.07.2018 року, з 01.12.2018, з 01.07.2019 року та накази голови правління про підвищення оплати праці (а.с.99-105). Скаржником не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що суд перешкоджав скаржнику в ознайомленні з матеріалами справи.
Згідно статті 34 КЗпП простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
Судом встановлено, що згідно акту від 24.04.2018 року в Центральній лабораторії ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» був оголошений простій в зв`язку з відсутністю обладнання та персоналу для проведення аналітичного контролю, згідно з рішенням наглядової ради ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» від 26.12.2016 року внесені зміни до організаційної структури підприємства – створена Лабораторія аналітичного та технічного контролю, яка з лютого 2017 року виконує усі аналітичні роботи на підприємстві.
Наказом № 0077-КП від 04.05.2018 року позивачку було поновлено на роботі згідно рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 травня 2018 року на посаді провідного інженера лабораторії неорганічних виробництв Центральної лабораторії ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот».
07.05.2018 року ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» наказом № 342 оголошено простій з перебуванням на робочому місці провідному інженеру лабораторії неорганічних виробництв Центральної лабораторії ОСОБА_1 . 
Вказаним наказом визначено, що оплату праці ОСОБА_1 провадити із розрахунку 2/3 встановленого окладу за фактично відпрацьований час відповідно до п. 5.17 Колективного договору.
З зазначеним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена 07.05.2018 року.
Згідно з частинами 1, 2 статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.
Тлумачення ст. ст. 34, 113 КЗпП України свідчить, що при запровадженні простою за ініціативи роботодавця та за відсутності вини працівника на роботодавця покладено обов`язок здійснювати оплату часу простою не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Тобто при простої не відбувається зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення, оскільки розмір окладу залишається незмінним.
Таким чином, застосування попередження роботодавцем працівника при впровадженні простою про оплату часу простою не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) законодавством не встановлено, тому висновок суду першої інстанції правильний і відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги в цій частин не заслуговують на увагу, у зв`язку з вищевикладеним.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом му передбачених цим Кодексом випадках.
Скаржником не було надано як суду першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що акт про простій був фальсифікований, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.
Посилання скаржника, що суд першої інстанції не врахував що до процедури виведення в простій позивачки не долучалася профспілкова організація не заслуговують на увагу, оскільки нормами КЗпП України не встановлено, що під час оголошення простою це питання роботодавець або уповноважений орган погоджує з профспілковим комітетом. Така норма відсутня і у Колективному договорі ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот». 
Скаржник при розгляді справи не заперечувала, що при знаходженні її у простої відповідачем було запропоновано робоче місце лаборанта, однак позивачка не дала згоди на переведення її на вказану посаду. 
Відповідно до ч.2 ст. 34 КЗпП України у разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.        
З правового аналізу вказаної вище норми права не вбачається обов`язку роботодавця обов`язкового переведення працівника у разі простою за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості.
Посилання скаржника на те, що відповідач мав можливість вивести позивача з простою працевлаштовувавши на одну із шести вакансій, які виникали під час простою, чим порушив її право на працю не заслуговують на увагу, оскільки як зазначалося вище ч.2 ст. 34 КЗпП України не передбачено обов`язку роботодавця на обов`язкове переведення працівника на іншу роботу у разі простою.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. № 9, встановлені ст. 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний буде перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
При цьому при необґрунтованості позовних вимог працівника або власника суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог саме з цієї підстави, але якщо позовні вимоги є обґрунтованими, а строк, установлений ст. 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє в позові у зв`язку з пропуском установленого строку для звернення до суду, оскільки пропуск такого строку є самостійною підставою для відмови в позові. При обґрунтованості позовних вимог і пропуску строку з поважних причин строк звернення до суду поновлюється, а позовні вимоги задовольняються.
Як встановлено в судовому засіданні скаржник отримала наказ про простій № 342 від 07.05.2018 року - 07.05.2018 року, а до суду звернулася про оскарження вказаного наказу 08.10.2019 року, тобто з пропуском встановленого тримісячного строку.
В судовому засіданні скаржник не зазначила поважних причин пропуску строку, встановленого ст.233 КЗпП України. Суд першої інстанції не обговорив причини пропуску позивачкою строку для звернення до суду з вимогами про скасування наказу № 342 від 07.05.2018 року, однак обґрунтовано дійшов висновку, що відсутні підстави для скасування наказу № 342, тому рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону і підстав для його скасування чи зміні не має.
Враховуючи, що висновок суду першої інстанції про необґрунтованість вимог позивачки про скасування наказу № 342 від 07.05.2018 року про простій відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинам, то і відсутні підстави для задоволення вимог позивачки щодо неправомірності не нарахування їй премії у квітні та травні 2019 року. Тому в цій частині доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню.
Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що під час розгляду справи не було встановлено відповідачем порушення трудових прав позивачки. Такий висновок суду підтверджується встановленими по справі обставинами справи.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.374, 375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ршення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 30 липня 2020 року.

Головуючий 
Судді: