Справа № 344/7478/17 
Провадження № 22-ц/4808/553/20 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О.В. 
Суддя-доповідач Матківський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого                Матківського Р.Й.
               суддів                        Василишин Л.В., Горейко М.Д.,
               секретаря                Бойчука Л. М.
               з участю        представників апелянта ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою представників ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2020 року у складі судді Шамотайла О.В.,
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, у якому просила: 
- визнати автомобіль  марки Ауді 80В4, д.н.з. НОМЕР_1 1992 р.в., срібного кольору спільно нажитим майном подружжя;
- стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 вартості Автомобіля, що становить   61 393,28 грн., та судові витрати по справі.
В обгрунтування позову ОСОБА_4 посилалась на те, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 15.02.2007 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.04.2017 року шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі вони придбали автомобіль, який відповідач продав без її відома. Ще перед розлученням вона, випадково  дізналася, що її колишній чоловік виставив автомобіль без її відома та дозволу на продаж. Зазначала, що автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний під час шлюбу за спільні кошти сторін, тому просила позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2020 року позов задоволено.
Визнано автомобіль марки Ауді 80 В4, д.н.з. НОМЕР_1 1992 р.в., срібного кольору спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 вартість 1/2 транспортного засобу  марки Ауді 80 В4, д.н.з. НОМЕР_1 1992 р.в., срібного кольору, що складає 61393(шістдесят одну тисячу триста дев`яносто три гривні) 28 копійок.
Стягнуто з відповідача в користь позивача судовий збір у розмірі  640,00 грн.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обгрунтованими, оскільки автомобіль  марки Ауді 80В4, д.н.з. НОМЕР_1 1992 р.в., срібного кольору, який був придбаний сторонами по справі за час перебування у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, підстав для відступу від рівності часток у спільному майні немає.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
На дане рішення представники відповідача подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просять його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Мотиви апеляційної скарги наступні.
Суд не перевірив доводів відповідача у запереченні на позов, про те, що останній придбав автомобіль виключно за кошти, які належали йому особисто, набуті в якості подарунку від рідного брата - ОСОБА_7 . Відносячи автомобіль до спільного майна подружжя, суд керувався тільки тим, що він був зареєстрований за відповідачем у період шлюбу, однак такий висновок суперечить вимогам закону, оскільки суд повинен був перевірити, за які саме кошти було придбано майно.
Відповідач також вказував, що кошти від продажу автомобіля витратив на потреби подружжя та сім`ї, однак даним обставинам суд не надав правової оцінки.
Суд не дав належної правової оцінки також показанням свідків, які підтвердили наведені відповідачем заперечення, про те, що автомобіль придбаний за особисті кошти відповідача, кошти від продажу витрачалися на спільні потреби подружжя, і зазначили, що відповідач фактично знищив автомобіль в ході експлуатації для професійної діяльності, проїжджаючи сотні кілометрів щодня, належно його не доглядав, тому вартість автомобіля була досить низькою.
Суд не встановив вартість спірного майна. Відповідач не визнавав доводи позивача, що загальна вартість автомобіля становить 122786,56 грн., позивач не довела вказаної вартості майна належними доказами (проведення експертиз, , залучення спеціалістів). Суд не звернув уваги на ціну автомобіля згідно договорів купівлі-продажу, за якими його вартість не перевищувала 44011,42 грн.
Надані позивачем роздруківки невідомих оголошень з інтернет сайту "Авторіа" не слід брати до уваги, оскільки неможливо прослідкувати їх походження, їх легко змінити, редагувати. Відповідач заперечує ту обставину, що він виставляв вказане оголошення, це міг зробити будь-хто, бо інформація не потребує ідентифікації особи за документами. Відповідач просив також врахувати надані ним роздруківки оголошень, згідно яких ціна спірного транспортного засобу не перевищує 2000 доларів США.
У рішенні не зазначено конкретних підстав, на яких воно грунтується, зокрема, щодо вартості спірного майна.
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить її залишити без задоволення, а рішення - без змін, зазначаючи наступні мотиви. По-перше, у матеріалах справи немає жодних належних та допустимих доказів, що автомобіль придбаний лише на особисті кошти відповідача; свідок ОСОБА_7 не підтвердив факт дарування коштів своєму брату - відповідачу по справі, натомість зазначив, що автомобіль придбаний на кошти від продажу попереднього автомобіля, яким володіло подружжя. По-друге, відповідач не надав належних та допустимих доказів, що кошти від продажу автомобіля були використані виключно в інтересах сім`ї. Відповідач продав автомобіль у період, коли вони уже разом не проживали, що підтверджується судовим рішенням про розірвання шлюбу і про цей продаж їй нічого не було відомо. По-третє, не погоджується із доводами апелянта щодо обставин визначення вартості автомобіля. Суд вірно не взяв до уваги договори купівлі-продажу автомобіля, у позові вона навела обгрунтування того, що оголошення про продаж автомобіля дійсно розміщене відповідачем.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що рішенням  Івано-Франківського міського суду від 26 квітня 2017 року, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано. (а.с.9-11). У рішенні вказано, що подружні відносини між сторонами припинені з березня 2016 року, з цього часу подружжя не веде спільного господарства.
10.11.2016 року, 16.11.2016 року, 02.03.2017 року позивачка зверталася із запитами до Територіального сервісного центру   про надання інформації про транспортні засоби, зареєстровані за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.13-16).
Регіональним сервісним центром МВС в Івано-Франківській області 26.09.2017 року за № 31/9/2706 була дана відповідь про те, що згідно бази даних Єдиного державного реєстру МВС України (НАІС МВС) та регіональної  АІС «Автомобіль», автомобіль марки Ауді 80,  кузом № WAUZZZ8CZNA018869 д.н.з. НОМЕР_1 1992 р.в., срібного кольору був зареєстрований у ВРЕР ДАІ (2601) з обслуговування м. Івано-Франківська, Тисменицького та Тлумацького районів при УДАІ УМВС в області за  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з видачею номерних знаків НОМЕР_1 і свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 . Підставою для реєстрації  зазначеного транспортного засобу стала довідка-рахунок серії НОМЕР_4 від 13.12.2014, виданого суб`єктом господарювання  ПП «Галичина–Авто» (а.с.40). 
Із цієї ж відповіді встановлено, що 27.05.2016 року вказаний вище автомобіль був перереєстрований на гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при цьому підставою для перереєстрації слугував договір купівлі-продажу від 27.05.2016 року №2822/01/2641/2016, виданий ТСЦ 2641.
27.05.2016 року  був укладений  договір купівлі-продажу  транспортного засобу №2822/01/2641/2016 між ОСОБА_5 , відповідачем-продавцем та ОСОБА_8 , покупцем, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти  у власність транспортний засіб марки Ауді 80,  кузом № НОМЕР_5 д.н.з. НОМЕР_1 1992 р.в., срібного кольору (а.с.44-45) .
Судом першої інстанції встановлено обсяг спільного нажитого майна, це автомобіль  марки Ауді 80В4, д.н.з. НОМЕР_1 1992 р.в., срібного кольору, який був придбаний сторонами по справі 13.12.2014 – за час перебування у шлюбі і був проданий відповідачем без відома позивачки 27.05.2016 року – у період, коли сторони спільно не проживали.
Позиція суду апеляційної інстанції
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представників апелянта, які вимоги скарги підтримали, представника позивача, яка доводи скарги заперечила, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати від 21.11.2018 року у справі №372/504/17.
Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.
Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.
Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд не дав належної правової оцінки показанням свідків, які підтвердили наведені відповідачем заперечення, про те, що автомобіль придбаний за особисті кошти відповідача.
Суд вірно оцінив показання свідків, які є близькими родичами відповідача - ОСОБА_7 (брат відповідача), ОСОБА_1 (батько відповідача), зазначивши, що свідки не надали чітких та несуперечливих показань, які необхідні для встановлення об`єктивної істини в справі при винесенні законного та обґрунтованого рішення. На переконання суду показання цих свідків не дають змогу однозначно та беззаперечно встановити зв`язок між поясненнями сторін (вказаними у позові та відзиві) і спірними правовідносинами, та фактично є неспроможними підтвердити чи спростувати наявні у справі письмові докази та такі пояснення сторін, а тому оцінюються судом критично.
Будь-яких інших доказів, крім показань свідків, про те, що автомобіль придбаний за його особисті кошти, відповідач не надав, тому діє презумпція, передбачена статтею 60 СК України про те, що усе майно, набуте за час шлюбу подружжям є спільним.
Також у матеріалах справи достатньо доказів того, що автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя. Зокрема, позивач зазначала, що вона їхала на заробітки за кордон і за спільні кошти придбали автомобіль. На підтвердження таких доводів позивачка надала свій паспорт для виїзду закордон, у якому містяться відмітки про перетин нею кордону, із яких видно, що у 2012 році, 2014-2016 роках вона перебувала у Польщі. Отже, обґрунтованими є доводи позивачки про те, що на період придбання автомобіля - 13.12.2014 року під час шлюбу вона перебувала у Польщі на заробітках, і в тому числі зароблені нею кошти було придбано автомобіль. Крім того, позивачка з 2006 року по 18.07.2013 року перебувала на обліку як фізична особа-підприємець, що підтверджується довідкою Державної фіскальної служби Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (а.с.151). Вказаних обставин відповідач не спростував. Крім того, позивачка зазначала, що у подружжя, крім спірного, були й інші автомобілі до цього. Також із відповіді Територіального сервісного центру видно, що позивачка мала право керування автомобілем (а.с.15).
Обгрунтування відповідача про те, що кошти на автомобіль йому дав його брат, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦПК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (тобто на суму, що перевищує 340 гривень), крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Суд першої інстанції вірно оцінив критично показання свідків, в тому числі брата відповідача, не взявши їх до уваги.
Крім того, у запереченнях на позов відповідач, навіть, не зазначає суму коштів, яку, як він стверджує, дав йому брат для придбання спірного автомобіля.
Отже, матеріали справи підтверджується, що автомобіль був об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Щодо доводів відповідача у апеляційній скарзі про те, що кошти від продажу автомобіля були використані на потреби сім`ї, колегія суддів вважає, що такі не заслуговують на увагу, виходячи із такого.
Позивачка у позовній заяві посилалась на те, що з березня 2016 вони з відповідачем не проживають разом, спільного господарства не ведуть. Ця обставина також підтверджується рішення про розірвання шлюбу від 26 квітня 2017 року, у якому зазначено доводи позивачки про те, що подружні відносини між сторонами припинено з березня 2016 року, з цього часу подружжя не веде спільного господарства, чого відповідач не заперечував, отже вказаний факт можна вважати встановленим судом. 
Крім того, цього факту відповідач не спростував також і у цій справі про поділ майна.
Позивачка стверджувала, що не знала про продаж автомобіля, який відбувся у період, коли сторони разом уже не проживали разом – тобто 27 травня 2016 року (а.с.68), тому сумнівними є доводи відповідача про те, що кошти від продажу автомобіля він використав у інтересах сім`ї, якби так, то для чого йому було таємно продавати автомобіль. Оскільки у період продажу автомобіля сторони разом не проживали, що достеменно встановлено, то відповідач не довів, що кошти від продажу використав на потреби подружжя та сім`ї, на підтвердження чого не надав жодних належних та допустимих доказів, крім його особистих пояснень, які суперечать встановленим судом обставинам.
Щодо доводів відповідача у апеляційній скарзі про те, що суд не встановив вартості спірного майна, колегія суддів їх відхиляє з наступних підстав.
Обгрунтовуючи вартість автомобіля, позивачка посилалась на оголошення із сайту Авторіа, із якого видно, що Олександр із Івано-Франківська продає спірний автомобіль (із тими номерними знаками того з року випуску) із зазначенням ціни продажу – 4700 доларів США, що на момент подання позову становило 122786,56 грн, половина від чого складає – 61393,28 грн. 
Вказаної вартості відповідач та його представники належними та допустимими доказами не спростували, хоча мали реальну можливість використати таку процесуальну можливість протягом усього тривалого часу розгляду справи.
Судом встановлено, що відповідач продав автомобіль своїй матері згідно договору від 26 травня 2016 року (а.с.68), у якому зазначено, що автомобіль будь-яких дефектів, недоліків, які перешкоджають використовувати його за призначенням, про які не було повідомлено продавця, немає, тобто він у справному стані. У п.2.1 договору вказано, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 5000 грн. 
Представник апелянта (його батько) у засіданні суду апеляційної інстанції підтвердив, що після продажу матері відповідача, автомобіль залишався у сім`ї, а потім його було продано. Це підтверджується договором купівлі-продажу від 08.12.2017 року (а.с.71), у п.3.1. якого вказано, що за домовленістю сторін ціна автомобіля складає 44011 грн 42 коп. 
Оскільки у договорах купівлі-продажу вказувалась не ринкова вартість, а вартість «за домовленістю сторін», то не можуть бути взяті до уваги посилання відповідача на вказані договори для обґрунтування вартості автомобіля у розмірі 5000 гривень та 44011 грн. 42 коп. на 26.05.2016 року та 08.12.2017 року відповідно.
Крім того, відповідач не заявляв клопотання про призначення експертизи, не надав будь-якого висновку експерта чи спеціаліста щодо вартості автомобіля, хоча мав більше можливостей для цього, ніж позивачка.
Що стосується наданих відповідачем роздруківок оголошень, колегія суддів вважає, що вони також не підтверджують дійсну вартість спірного автомобіля. Так, позивачка у доповненні до пояснень (а.с.143) стверджувала, що вони є формальними, на них зазначено номер телефону адвоката відповідача, тобто відповідач та його представник діяли не з метою встановлення дійсної вартості майна, а з метою ухилення від реального вирішення спору. Такі доводи позивачки відповідач не спростував.
Також на а.с.169 міститься заява представника відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки є можливість врегулювати спір в позасудовому порядку. Вказана обставина свідчить про те, що відповідач не вживав заходів щодо визначення ринкової вартості автомобіля, а мав намір врегулювати спір у межах заявленої позивачем ціни позову.
Таким чином, відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б спростували вартість автомобіля у розмірі, яка вказана у наданому позивачкою оголошенні із сайту Авторіа (а.с.12), тому не можна взяти до уваги доводи представників апелянта, що суд не встановив дійсну вартість спірного майна, яка складає 122786,56 грн.
Отже, доводи апелянта щодо вартості автомобіля не спростовують правильних висновків суду.
       Таким чином, відповідач відчужив автомобіль, який був об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі, без згоди позивачки, приховавши від неї факт продажу, тому суд правильно задовольнив позов, стягнувши з відповідача половину вартості спірного автомобіля.
       В апеляційній скарзі відповідач також зазначає, що суд зазначив у рішенні ім`я позивача " ОСОБА_9 ", замість правильного " ОСОБА_10 ". Суд першої інстанції справді допустив описку у рішенні, неправильно вказавши ім`я позивачки, однак це не може бути підставою для скасування рішення, а зазначена описка може бути виправлена у передбаченому процесуальним законом порядку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.
               Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представників ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 лютого 2020 року – без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
               Повний текст постанови складено 24 червня 2020 року.

Головуючий:                                                        Р.Й. Матківський
Судді:                 Л.В. Василишин
               М.Д. Горейко