ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«20» липня 2020 року
м. Харків
справа № 644/1390/19-ц
провадження № 22ц/818/3707/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 ,
третя особа – Приватне акціонерне товариство «СК «Юнівес»
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 травня 2020 року в складі судді Ізмайлова І.К.
в с т а н о в и в:
У лютому 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «СК «Юнівес» про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2018 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці С.Потоцького при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулицею Миру в м. Харкові, не надала переваги в русі автомобілю «Renault Sandero», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під його керуванням, внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода з матеріальними збитками.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року ОСОБА_2 визнано винною у дорожньо-транспортній пригоді та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.

Зазначив, що відповідно до висновку № 56С судової автотоварознавчої експертизи від 16 листопада 2018 рокувартість відновлювального ремонту автомобіля становила 60 201,14 грн, розмір втрати товарної вартості автомобіля - 5874,44 грн, вартість матеріального збитку причиненого власнику автомобіля - 66 075,58 грн.
Вказав, що фактична вартість відновлення автомобіля склала 58 245,00 грн, страховик відповідачки здійснив страхове відшкодування у розмірі 40 021,16 грн, таким чином, різниця між фактично витраченими коштами на ремонт автомобіля і страховою виплатою, що підлягає стягненню з відповідачки становить 18 223,84 грн (58245,00-40021,16).

Посилався на те, що стягненню також підлягає і сума втрати товарної вартості транспортного засобу, яка становила 5874,44 грн та витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 2300,00 грн.

Просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в розмірі 18 223,84 грн, майнову шкоду у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу в розмірі 5874,44 грн, витрати на експертизу в розмірі 2300,00 грн, а всього 26 398,28 грн, судові витрати покласти на відповідачку.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 травня 2020 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 18 223,84 грн у відшкодування майнової шкоди та 2300,00 грн понесених витрат на проведення автомеханічної експертизи, а разом 20 523,84 грн; в задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768,40 грн понесених витрат по сплаті судового збору при зверненні з позовом.

Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати в частині задоволених вимог та у позові відмовити повністю.

Зазначила, що вимога позивача про сплату йому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 18 223,84 грн з урахуванням вже отриманої від страхової компанії суми страхового відшкодування у розмірі 40 021,16 грн, а разом 64 119,44 грн, не перевищує розміру страхового ліміту (страхової суми) – 100 000,00 грн, встановленого розпорядженням Нацкомфінпослуг від 29 грудня 2015 року № 3470 станом на 07 вересня 2018 року, тому цю різницю необхідного стягнути з винуватця дорожньо – транспортної пригоди; що висновок експерта № 56С від 16 листопада 2018 року не може вважатися доказом щодо заподіяної позивачу шкоди за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, оскільки трудовий договір від 08 лютого 2011 року, укладений між працівником ОСОБА_3 та фізичною особою ОСОБА_4 , який використовує найману працю, не містить доказів перебування саме експерта у трудових взаємовідносинах з іншим експертом, не має посилань на чинне законодавство, яке б дозволяло такі трудові взаємовідносини між незалежними експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах; що копія квитанції не містить відомостей, написів, відміток, тощо про те, що грошові кошти у квитанції в розмірі 2300,00 грн були сплачені позивачем на користь фізичної особи – підприємця ОСОБА_4 й ще до звернення до суду, або що вказана особа отримала їх від позивача у готівковому або безготівковому виді; що не існує доказів того, що вказані в акті виконаних робіт № ЗА-0000209 від 08 листопада 2018 року складові частини транспортного засобу мають загальну вартість 33 525,00 грн, яка входять до загальної суми наданих послуг позивачу у сумі 58 245,00 грн.

06 липня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_1 вважав рішення суду – законним, а апеляційну скаргу – необгрунтованою. При цьому посилався на те, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 18 223, 84 грн виникла внаслідок застосування коефіцієнта фізичного зносу до запчастин і не може бути відшкодована страховою компанією. Зазначив, що експерт, який проводив оцінку вартості пошкодженого автомобіля, має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності з правом надання доручення проведення експертизи своєму працівнику – судовому експерту, що не суперечить діючому законодавству. Вказав, що факт проведення ремонту та оплати позивачем за ремонт автомобіля в сумі 58 245,00 грн підтверджується товарним чеком та актом виконаних робіт, що є належними доказами для відшкодування шкоди.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 18 223, 84 грн виникла внаслідок застосування коефіцієнта фізичного зносу до запчастин і не може бути відшкодована страховою компанією.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 вересня 2018 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по вулиці С.Потоцького при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулицею Миру в м. Харкові, не надала переваги в русі автомобілю «Renault Sandero», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого відбулося зіткнення вказаних автомобілів.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2018 року у справі № 644/7223/18 визнано ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн в дохід держави (а.с.6).

Автомобіль марки «Renault Sandero», державний номер НОМЕР_2 , належить на праві власності  ОСОБА_1  (а.с.7).

Із копії акту виконаних робіт № ЗА-0000209 від 08 листопада 2018 року, який здійснений на підставі замовленню-наряд № ЗН-0000192 від 26 вересня 2018 року вбачається, що вартість виконаних ремонтних робіт автомобіля ОСОБА_1 складає 58 245,00 грн (а.с.9).

З копії товарного чеку № ЗА-0000209 від 08 листопада 2018 року вбачається, що за ремонт автомобіля «Renault Sandero», державний номер НОМЕР_2 , сплачено 58 245,00 грн та який містить печатку фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (а.с.8).

25 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 укладено договір № 44/18 про надання послуг щодо автотоварознавчого дослідження, вартість якого становить 2300,00 грн (а.с.34).

Як вбачається з висновку № 56С судової автотоварознавчої експертизи, складеної 16 листопада 2018 року судовим експертом ОСОБА_3 , яка проводилась на підставі договору, укладеного між суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 № 447/18 від 25 вересня 2018 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault Sandero», державний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , 2014 року випуску, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 07 вересня 2018 року, становилаь 60 201,14 грн з урахуванням НДС на замінні складові частини КТС; розмір втрати товарної вартості автомобіля становить 5874,44 грн, вартість матеріальної шкоди становить 66 075,58 грн з урахуванням НДС на замінні складові частини КТС (а.с.14-18).
16 листопада 2018 року ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 складено акт прийому-передачі робіт (а.с.35).

З копії квитанції, серія НОМЕР_4 , від 25 вересня 2018 року за автотоварознавче дослідження автомобіля «Renault Sandero», державний номер НОМЕР_2 , сплачено фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4 2300,00 грн (а.с.33).

08 лютого 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с.86-88).

14 листопада 2018 року ОСОБА_1 отримав від Приватного акціонерного товариства «СК «Юнівес» страхове відшкодування в розмірі 40 021,16 грн (а.с.36, 146).

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приватного акціонерного товариства «СК «Юнівес» з заявою щодо здійснення йому доплати страхового відшкодування до належного розміру (а.с.37).

Як вбачається з відповіді Приватного акціонерного товариства «СК «Юнівес» № 19/01/04-05 від 04 січня 2019 року, під час огляду транспортного засобу виявлено, що складові частини транспортного засобу відновлювалися ремонтом, тому при розрахунку розміру страхового відшкодування застосовано коефіцієнт зносу. Із звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля вбачається, що вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу склала 40 021,16 грн, у зв`язку з чим страховик в повному обсязі виконав зобов`язання щодо здійснення страхового відшкодування в порядку та на умовах, регламентованих Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому відсутні підстави для перегляду прийнятого рішення (а.с.38).

Із висновку про вартість майна, звіт № 107/18 від 12 листопада 2018 року про оцінку вартості матеріального збитку колісного транспортного засобу, який складено 12 листопада 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Консультант» на замовлення Приватного акціонерного товариства «СК «Юнівес», вартість матеріального збитку склала 40 021,16 грн (а.с.123-133).

Цивільно-правова відповідальність  ОСОБА_2 станом на 07 вересня 2018 року застрахована в Приватному акціонерному товаристві «СК «Юнівес».

До суду першої інстанції  ОСОБА_2  надала поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, однак в ньому не зазначено страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, та за шкоду, заподіяну майну (а.с.62).

До суду апеляційної інстанції  ОСОБА_2  надала поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/1517873, за яким страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 200 000,00 грн, за шкоду, заподіяну майну, – 100 000,00 грн, розмір франшизи – 0,00 грн (а.с.213).

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Із наведених норм слід зробити висновок, що страхова компанія при виплаті враховує знос на запчастини, тоді як при відновленні автомобіля потерпілий сплачує повну вартість запчастин. У зв`язку з чим страхове відшкодування не покриває завданий збиток в повному обсязі. Тому, різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, яка є предметом спору, страховик не може відшкодовувати у зв`язку з умовами спеціального закону.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 686/17155/15-ц (провадження № 61-18840св18), від 05 грудня 2018 року у справі № 752/19570/15-ц (провадження № 61-19564св18), від 22 січня 2019 року у справі № 676/518/17 (провадження № 61-8307св18), від 07 лютого 2019 року у справі № 645/3746/16 (провадження № 61-31661св18).

Стягуючи зазначену суму, суд першої інстанції виходив суто з обставин справи та вимог закону, тому підстав для зміни або скасування судового рішення в оскаржуваній частині не вбачається.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що заподіяна ОСОБА_1 майнова шкода у розмірі не перевищує ліміт відповідальності Приватного акціонерного товариства «СК «Юнівес» як страховика, тому покладення на неї обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відносини між ОСОБА_2 та її страховиком Приватним акціонерним товариством «СК «Юнівес» регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону № 1961-IV, згідно з якою у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Оскільки Приватне акціонерне товариство «СК «Юнівес» виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 Закону № 1961-IV, - вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності).

За правилами статей 1188, 1192 ЦК України коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу враховується у випадку стягнення на користь потерпілого  вартості пошкодженого майна. В даному випадку вирішено спір не про стягнення повної вартості автомобіля, а щодо стягнення сплаченої позивачем реальної вартості виконаних робіт по відновлювальному ремонту, пошкодженого з вини відповідачки транспортного засобу.

Посилання ОСОБА_2 на те, що фізична особа – підприємець ОСОБА_4 не мав права доручати проведення експертизи своєму працівнику є необгрунтованими, оскільки експертизу проведено з додержанням вимог статті 7-1 Закону України «Про судову експертизу», статті 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та пункту 4.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (наказ Міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи та вимоги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення в цій частині не впливають, а фактично стосуються переоцінки доказів.

Оскільки судове рішення в оскаржуваній частині переглядається тільки в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1 статті 367 ЦПК України) підстав для його зміни або скасування згідно статті 376 ЦПК України не вбачається.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалося.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з того, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 травня 2020 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
В іншій частині рішення не оскаржувалося та не переглядалося.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 липня 2020 року.