Справа № 297/700/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        14 липня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Джуги С.Д., Куштана Б.П., 
за участі секретаря – Волощук В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Берегівського районного суду від 30 липня 2019 року (головуючий суддя Галл Л.Л.) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що згідно укладеного договору № б/н від 18.04.2007 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 6300,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Свою згоду ОСОБА_1 висловила у власноручно підписаній заяві та погодилася із тим, що підписана нею заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг.
Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 31.01.2019 Банк нарахував заборгованість у розмірі 195 354,82 грн., з яких: 5988,77 грн. - за кредитом; 185 466,05 грн. – за відсотками; 3900,00 грн. – пеня та комісія.
При цьому Банк, на власний розсуд, з урахуванням принципу диспозитивності, просив стягнути заборгованість у розмірі 124 277,03 грн., з яких: 5988,77 грн. - за кредитом; 118 288,26 грн. – за відсотками у період із 18.04.2007 по 30.07.2018. 
Рішенням Берегівського районного суду від 30.07.2019 позов Банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредиту за договором б/н від 18.04.2007 у розмірі 1922 гривні 80 копійок. В іншій частині позовних вимог – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати в розмірі 29 гривень 72 копійки.
На це рішення Банк подав апеляційну скаргу в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду в цій частині та ухвалити нове, яким позовні вимоги Банку про стягнення відсотків задовольнити.
Доводи апеляційної скарги Банку зводяться до того, що законодавством передбачено сплату відсотків у разі укладення кредитного договору; місцевий суд не мав підстав для відмови у стягненні відсотків за кредитним договором; у заяві ОСОБА_1 сторони погодили базову процентну ставку 3 % на місяць на залишок заборгованості, а на збільшення відсоткової ставки позичальник погодився, оскільки приєднався до договору та «Умов і Правил надання банківських послуг»; про зміну відсотків за кредитом Банк проінформував ОСОБА_1 у виписці по рахунку (яку Банк додає до апеляційної скарги); позичальник не звертався із письмовою заявою про розірвання кредитного договору, продовжував зняття та погашення коштів, а тому прийняв нові Тарифи та погодився з їх зміною; відповідач не спростував розрахунок заборгованості Банку.
Оскільки відповідач рішення суду не оскаржила, а позивачем рішення оскаржено лише в частині відмови у задоволенні позову про стягнення відсотків, апеляційний суд, з урахуванням принципу диспозитивності, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції – у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Встановлено та вбачається із матеріалів справи, що на обгрунтування своїх вимог Банком було подано Анкету-заяву, підписану позивачем 18.04.2007, відповідно до якої ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1922,00 гривень на строк 18 місяців із 18.04.2007 по 18.10.2008 включно, з умовами сплати за користування кредитом 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту.
У Анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 згодна із тим, що ця анкета-заява разом із запропонованими Банком Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, становить між нею та банком кредитно-заставний договір. 
До позовної заяви Банк додав анкету-заяву, Умови та правила надання банківських послуг, розрахунок заборгованості станом на 31.01.2019.
З урахуванням меж позовних вимог, згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 31.01.2019 становила 124 277,03 грн., з яких: 5988,77 грн. - за кредитом; 118 288,26 грн. – за відсотками у період із 18.04.2007 по 30.07.2018.
Останній платіж позичальником здійснено 30.11.2015 (а.с. 7).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 18.04.2007 процентна ставка зазначена 1% на місяць. В той же час, як вбачається з наданого Банком розрахунку заборгованості, нарахування Банком відсотків проводилось лише з 07.10.2010, і виходячи з різної відсоткової ставки - за ставкою 36 % річних, що становить 3 % на місяць, яка в подальшому змінювалась – з 01.01.2013 – 30 % річних; з 01.09.2014 – 34,80 % річних; з 01.04.2015 до 31.01.2019 – 43,20 % річних.
Як зазначалось вище, згідно Анкети-заяви, кредит видавався на 18 місяців з 18.04.2007 по 18.10.2008. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача заявила клопотання при приєднання до матеріалів справи Довідки про термін дії перевипущених карт. Проте апеляційним судом таке клопотання було відхилено. Банк, звертаючись до суду, вважав, що ним було надано до місцевого суду достатньо доказів на підтвердження своїх вимог, просив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності позивача. До позовної заяви не додано підписані відповідачем ні Пам`ятку клієнта та Тарифи як складові договору кредиту (як це передбачено Умовами і правилами надання банківських послуг, приєднаними до позовної заяви). Також до суду першої інстанції Банком не було додано і Довідку про термін дії перевипущених карт, яку просила приєднати представник позивача в суді апеляційної інстанції. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Представником Банку не наведено існування виняткового випадку та не доведено обставин щодо неможливості подання до суду першої інстанції вказаної Довідки.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18.04.2007, посилався на Тарифи та Умови та правила надання банківських послуг (далі Умови), як невід`ємні частини спірного договору.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету почичальника від 18.04.2007, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.
Надані позивачем Умови належним доказом бути не можуть, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18.04.2007) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04.04.2019), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
При цьому, як зазначалось вище, Банком не додано Тарифів, як невід`ємної частини спірного договору.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві (анкеті) домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 3 % на місяць - як зазначав позивач, надані Банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи) доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Умови, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
У справі, що розглядається, Умови, які містяться в матеріалах справи – не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви. 
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, які зазначені у розрахунку заборгованості - у розмірі 36 % річних, які нараховувались з 07.10.2010, та подальша зміна таких відсотків - з 01.01.2013 – 30 % річних; з 01.09.2014 – 34,80 % річних; з 01.04.2015 до 31.01.2019 – 43,20 % річних. 
Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, що обчислені у розрахунку за різними змінними ставками, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті позивачу у заяві від 18.04.2007, так як додані позивачем Умови не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі N 342/180/17 з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
З урахуванням наведеного, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону N 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
У зв`язку з цим не підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення 118 288,26 грн. процентів за користування кредитними коштами. Місцевим судом стягнуто тіло кредиту у розмірі 1922,80 грн. - сума, яка була зазначена у Анкеті-заяві, підписаній відповідачем, і таке рішення Банк в апеляційному порядку не оскаржував.
Виходячи з наведеного та враховуючи межі доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення відсотків у розмірі 118 288,26 грн. слід залишити без змін. 
Зважуючи на викладене та керуючись нормами ст.368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст.381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Рішення Берегівського районного суду від 30 липня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення відсотків – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 17 липня 2020 року.

Головуюча:         

Судді: