Справа № 361/131/16-ц                                                   Головуючий 1 інстанція- Дутчак І.М.
Провадження № 22-ц/824/6778/2020                               Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
02 липня 2020 року                                                                                       м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Кашперської Т.Ц.,
за участю секретаря             Вергелес О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України, третя особа: Броварська місцева прокуратура Київської області про визнання фактів порушення конституційних прав потерпілої особи правоохоронними органами при розслідуванні кримінальної справи та відшкодування моральної шкоди,-
в с т а н о в и в:
 
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який надалі уточнив і мотивував тим, що 30 вересня 1997 року згідно із заявами ошуканих громадян прокурором Броварського району Київської області Грицаєнком Л. Р. було порушено кримінальну справу № 57-720 щодо посадових осіб АТ «Українська інвестиційна компанія «Приватна справа» за ч.1 ст.1488, ст.143 КК України 1960 року, розслідування якої доручено слідчому відділу Броварського РВ ГУ МВС України в Київській області. У подальшому склад цих злочинів було перекваліфіковано на ч.4 ст.190 і ч.1 ст. 223 КК України 2001 року.
Вказував, що в ході розслідування цієї кримінальної справи встановлено, що у період 1994-1995 років посадові особи АТ «Українська інвестиційна компанія «Приватна справа» через систему 68 філій товариства по всій Україні ввели в оману майже мільйон громадян, шахрайським шляхом заволоділи їх грошовими коштами та іншими цінностями. Він, довіряючи оголошенням у пресі та закликам держави про інвестування економіки, бажаючи захистити свої грошові заощадження від інфляції, також вклав у це товариство свої заощадження. Наприкінці 1997 року АТ «Українська інвестиційна компанія «Приватна справа» зникло, залишивши своїх інвесторів, у тому числі і його, з неіснуючими на біржовому й фінансовому ринках акціями цього товариства, чим йому завдано майнової шкоди. Перші декілька років досудове розслідування цієї кримінальної справи здійснювалося, однак не дуже ефективно. У подальшому протягом більше десяти років слідчі лише імітували розслідування кримінальної справи, хоча фактично вони нічого не робили. 
Посилався, що в матеріалах кримінальної справи наявні процесуальні документи,датовані лише по 2013 рік. Відсутність документів слідчих з лютого 2013 року по травень
                                                                        -  2  - 
2015 року свідчить про бездіяльність і саботаж розслідування. Слідство свідомо скоротило період вчинення злочинів з п`яти (1993-1997) років до двох (1994-1995) років та скоротило кількість потерпілих із 1 мільйона до 37000 осіб, а основний підозрюваний ОСОБА_2 лише один раз викликався на допит, хоча місце його знаходження було відоме. Вважає, що особа, яка вчинила вказані злочини, була відома слідчому органу та прокуратурі, тому були всі підстави для притягнення винних осіб до відповідальності, чого зроблено не було. Усі прийняті слідчим органом постанови вважав незаконними.Слідчі неодноразово незаконно закривали провадження у цій кримінальній справі. При провадженні  у кримінальній справі № 57-720 він був позбавлений можливості оскаржувати винесені слідчими постанови, бездіяльність слідчих і прокурорів, оскільки повідомлень від слідчих органів та прокуратури про вчинені ними процесуальні дії він як потерпілий у цій справі не отримував.
Невиконання слідчими і прокурорами своїх службових обов`язків, фальсифікація документів, бездіяльність і саботаж у розшуку шахраїв, недбалість і неналежне розслідування кримінальної справи, відписки на його звернення посадових осіб держави та правоохоронних органів, порушують низку його конституційних прав. Неможливість захистити свої права протягом тривалого часу як потерпілого у кримінальному провадженні завдали йому моральних страждань, яких він зазнав у зв`язку з неповагою правоохоронних органів і прокуратури до себе, чим йому завдано шкоди здоров`ю, зокрема, у нього з`явилися болі у серці, головні болі, погіршився зір, що потребує значних витрат на лікування. Глибину його моральних страждань при досудовому розслідуванні кримінальної справи № 57-720 виміряти неможливо. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивач визначив сумою 144000 грн., виходячи із щомісячних душевних страждань та понесених витрат на ліки протягом дванадцяти років у розмірі по 1000 грн. на місяць (12000 грн.х 12), хоча ця сума втраченого ним здоров`я не відновить та душевних ран не загоїть.
У зв`язку з наведеним просив визнати факт порушення Державою Україна в особі Прокуратури Київської області його конституційних прав як потерпілого при проведенні досудового розслідування кримінальної справи № 57-720 та стягнути на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 144000 грн.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із таким рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове по суті позовних вимог, посилаючись на його незаконність і необгрунтованість, неповноту і неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права і неправильне застосування судом норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд не врахував при розгляді справи доведеність ним факту бездіяльності прокуратури у 2003-2013 роках, яка потягла за собою тривале та безрезультатне розслідування справи, що стверджується наданими численими доказами, в тому числі його зверненнями, відповідями, постановами та судовими рішеннями. Вважає, що суд прийшов до помилкових висновків про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями правоохоронців та погіршенням його здоров`я, оскільки будь-яке порушення закону з боку правоохоронців призводить до порушення його прав, що викликає його обурення, нервування і як наслідок стрес, який у свою чергу руйнує його здоров`я, про стан якого він надав відповідні медичні документи. Наведене підтверджує факт порушення його прав та заподіяння йому моральної шкоди.
Постановою Апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2018 року апеляційна скарга  ОСОБА_1 залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишене без змін.
Постановою Верховного Суду від 12 березня 2020 року касаційна скарга 

ОСОБА_1 задоволеначастково, постанова Апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2018 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Отже, предметом апеляційного перегляду в даній справі є доводи та вимоги апеляційної скарги  ОСОБА_1  на судове рішення.
Прокуратура Київської області подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення 16 червня 2020 року судової повістки, до суду не з`явився, письмової заяви про причини неявки чи про відкладення розгляду справи не подавав, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Прокурор в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Решта учасників - Державна казначейська служба України та Броварська місцева прокуратура Київської області про час розгляду справи повідомлені, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 30 вересня 1997 року прокурором Броварського району Київської області Грицаєнком Л. Р. за фактами порушення випуску (емісії) та обігу цінних паперів і шахрайства з боку посадових осіб АТ «УІК «Приватна справа» порушено кримінальну справу № 57-720 за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.1488, ст.143 КК України 1960 року.
01 лютого 2003 року слідчим СВ Броварського РВ ГУ МВС України в Київській області Дяченко Р. Д. склад вказаних злочинів було перекваліфіковано на ч.4 ст.190, ч.1 ст.223 КК України 2001 року.
30 грудня 2003 року постановою слідчого СВ Броварського РВ ГУ МВС України в Київській області Піхотного М. Д. вказана кримінальна справа закрита у зв`язку з відсутністю в діях посадових осіб АТ «УІК «Приватна справа» складу злочинів.
19 квітня 2004 року прокурором Київської області постанову слідчого від 30 грудня 
                                                                        -  4  -
2003 року про закриття кримінальної справи скасовано.
30 липня 2007 року начальником СВ Броварського РВ ГУ МВС України в Київській області Тимощуком М. В. розслідування зазначеної кримінальної справи зупинено на підставі п.3 ч.1 ст.206 КПК України у зв`язку із не встановленням осіб, які вчинили злочин.
02 липня 2010 року заступником Броварського міжрайонного прокурора Київської області Бургелою О.В. дану постанову про зупинення кримінальної справи скасовано, справу направлено до Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області для організації подальшого досудового слідства.
14 грудня 2010 року за неналежне виконання службових обов`язків відносно начальника СВ Броварського МВ ГУ МВС України Київської області Водолажченка В.М. було порушено дисциплінарне провадження, оскільки вивченням кримінальної справи № 57-720 за фактом порушення випуску та обігу цінних паперів та шахрайства за ознаками злочинів, передбачених ст.143 та ч.1 ст.1488 КК України 1960 року, Броварською міжрайонною прокуратурою Київської області встановлено, що досудове слідство у даній справі проводиться тривалий час та зводиться лише до формального надання запитів, вказівки прокуратури до теперішнього часу не виконані.
10 лютого 2011 року вказану кримінальну справу прийнято до провадження слідчим СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області Лукіяновою М. Д., 05 травня 2011 року за результатами розслідування кримінальної справи нею винесено постанову, яку погоджено заступником Броварського міжрайонного прокурора Київської області, про направлення справи до суду для вирішення питання про її закриття за закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області 08 червня 2011 року кримінальну справу закрито за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності у зв`язку із не встановленням осіб, які вчиняли шахрайські дії в особливо великих розмірах у складі організованої групи.
Ухвалою апеляційного суду Київської області 18 квітня 2012 року постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2011 року скасовано, кримінальну справу направлено для розгляду по суті.
Постановою слідчого СВ Броварського МВ ГУ МВС України від 05 травня 2012 року, погодженою прокурором, кримінальну справу № 57-720 передано до суду для її закриття за давністю притягнення до кримінальної відповідальності.
У закритті кримінальної справи № 57-720 постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2012 року відмовлено, кримінальну справу направлено для проведення подальшого розслідування.
Постановою слідчого СВ Броварського МВ ГУ МВС України від 02 липня 2012 року, погодженою заступником Броварського міжрайонного прокурора, зазначену вище кримінальну справу № 57-720 передано до суду для її закриття за давністю притягнення до кримінальної відповідальності.
Постановою від 01 серпня 2012 року Броварський міськрайонний суд Київської області, розглянувши дану постанову слідчого про закриття кримінальної справи № 57-720, у її закритті відмовив, справу судом повернуто прокурору для організації додаткового розслідування.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 листопада 2012 року апеляційну скаргу прокурора на вказану постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2012 року залишено без задоволення.
30 січня 2013 року кримінальну справу внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за реєстраційним № 12013100130000477.
                                                            -  5  -
Згідно листа Броварської міжрайонної прокуратури Київської області від 16 січня 2015 року за № 257вих15, адресованого позивачу ОСОБА_1 встановлено, що за результатами перевірки стану досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, Броварською міжрайонною прокуратурою 06 лютого та 08 серпня 2014 року керівництву ГУ МВС України у Київській області внесені подання про усунення виявлених порушень, за результатами розгляду яких слідчого за неналежне розслідування кримінального провадження притягнуто до дисциплінарної відповідальності. На вказану дату досудове розслідування триває, після з`ясування усіх обставин кримінального правопорушення буде прийнято рішення в порядку статті 283 КПК України.
24 червня 2015 року постановою слідчого СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській область Громадського Б.А. вказане кримінальне провадження закрито у зв`язку із встановленням відсутності в діянні осіб АТ «УІК «Приватна справа» складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.
Із відповіді Броварської міжрайонної прокуратури Київської області за вих.№ 4250 від 29 липня 2015 року вбачається, що 24 липня 2015 року вказану постанову прокурором скасовано, матеріали кримінального провадження повернуто начальникові СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській область для організації досудового розслідування.
Постановою слідчого СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області Ярмачка А. С. від 26 січня 2016 року кримінальне провадження № 12013100130000477 закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.
01 лютого 2017 року постановою прокурора Броварської місцевої прокуратури Київської області зазначену постанову слідчого СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області Ярмачка А. С. від 26 січня 2016 року про закриття цього кримінального провадження скасовано, матеріали кримінального провадження направлено начальнику СВ Броварського ВП ГУ НП в Київській області для організації проведення досудового розслідування.
Ухвалою слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2017 року скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на бездіяльність службових осіб Броварської місцевої прокуратури Київської області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань задоволено. Судом зобов`язано службову особу Броварської місцевої прокуратури Київської області внести відомості до ЄРДР про вчинення керівником АТ «УІК «Приватна справа» ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, і направлено матеріали до Броварського ВП ГУ НП в Київській області для проведення досудового розслідування.
05 травня 2017 року прокурором Броварської місцевої прокуратури Кравець Я. В. винесено постанову, якою позивача ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 42017111130000068 від 23 березня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що згідно ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Виходячи з наведеного, порядок і випадки відшкодування громадянинові шкоди, у тому числі й моральної, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури
                                                                        -  6  -
визначаються спеціальним законом. Підставою звернення ОСОБА_1 із позовом є неналежне проведення, на його думку, досудового розслідування кримінальної справи № 57-720, у якій його визнано потерпілим, посадовими особами правоохоронних органів, порушення прав позивача у межах кримінального провадження та відсутність належного контролю за проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні з боку Прокуратури Київської області. При проведенні досудового розслідування кримінального провадження, у якому позивач є потерпілим, підстави для покладення на відповідача прокуратуру Київської області відповідальності за неправомірні дії чи бездіяльність з боку слідчого органу, тобто іншого органу, який є у складі Національної поліції України, відсутні, оскільки законом чітко розмежовані функціональні обов`язки та межі відповідальності щодо кримінального провадження між слідчим органом та прокуратурою. Остання постанова слідчого Ярмачка А.С. від 26 січня 2016 року про закриття вказаного вище кримінального провадження скасована постановою прокурора Броварської місцевої прокуратури Київської області. На даний час розслідування цього кримінального провадження, у якому позивач має статус потерпілого, поновлено. Працівники прокуратури підтримували незаконні, на його думку, постанови слідчих про закриття кримінального провадження, та подавали апеляційні скарги на постанови суду, підтримуючи незаконні рішення слідчих, не є тими обставинами, які давали б суду підстави вважати, що конституційні права позивача порушені саме відповідачем Прокуратурою Київської області та покладення на неї відповідальності за завдану моральну шкоду.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.
Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду врегульовані у ст.1176 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 як на підставу позовних вимог посилався на невиконання слідчими і прокурорами своїх службових обов`язків, бездіяльність, недбалість і неналежне розслідування кримінальної справи, як івідсутність належного контролю за проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні з боку Прокуратури Київської області, що у сукупності призвело до надмірної тривалостідосудового розслідування кримінальної справи № 57-720, у якій його визнано потерпілим.
З урахуванням підстав позову ОСОБА_1 спірні правовідносини регулюються ч.6 ст.1176 ЦК України згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбаченої в ч.ч. 1-5 цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної
                                                                        -  7  -
відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до положень ст.ст.1173-1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, чи їх службовою або посадовою особою при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи осіб.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (п.п.5.6,5.7) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 ст.1176 ЦК України і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».
Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 містить висновок, що «держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення ст.1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з чч.1 ст.1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним ст.1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Положення ст.1177 ЦК України встановлюють порядок відшкодування шкоди, завданої саме фізичній особі. Отже, держава Україна зобов`язалася компенсувати шкоду, спричинену злочином, перед фізичними особами відповідно до ЦК України та спеціального закону, тоді як відносно юридичних осіб
                                                                        -  8  -
держава Україна такого позитивного обов`язку не має. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), дослідивши приписи ст.1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року, та ст.1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Велика Палата Верховного Суду погоджується, що встановлені судами попередніх інстанцій факти можуть свідчити про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі, яка не є занадто складною (майно, про викрадення якого заявив позивач, знаходилося на території з обмеженим доступом, майно є доволі великим за розміром). Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргумент скаржника про помилкове незастосування судами попередніх інстанцій норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Суди попередніх інстанцій правильно спростували посилання позивача на норми цього Закону як на підставу відшкодування шкоди. Закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, зокрема юридичних, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб».
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу, що ОСОБА_1 як на підставу позовних вимог посилався на надмірну тривалість досудового розслідування кримінальної справи, неодноразове скасування судом постанов слідчих, погоджених прокуратурою, яка здійснювала неналежний нагляд за слідством, що знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи і на що звертав увагу Верховний Суд в постанові від 12 березня 2020 року в адній спраі, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції.
Зокрема, судом встановлено, що 30 липня 2007 року СВ Броварського РВ ГУ МВС України в Київській області розслідування зазначеної кримінальної справи зупинено на підставі п.3 ч.1 ст.206 КПК України у зв`язку із не встановленням осіб, які вчинили злочин і лише через три роки за скаргою позивача, а саме 02 липня 2010 року заступником Броварського міжрайонного прокурора Київської області Бургелою О.В. дану постанову про зупинення кримінальної справи скасовано, а справу направлено до Броварського МВ ГУ 
                                                                        -  9  -
МВС України в Київській області для організації подальшого досудового слідства.
10 лютого 2011 року вказану кримінальну справу прийнято до провадження слідчим СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області Лукіяновою М. Д., яка 05 травня 2011 року за результатами розслідування кримінальної справи нею винесено постанову, яку погоджено заступником Броварського міжрайонного прокурора Київської області, про направлення справи до суду для вирішення питання про її закриття за закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області 08 червня 2011 року кримінальну справу закрито за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності у зв`язку із не встановленням осіб, які вчиняли шахрайські дії в особливо великих розмірах у складі організованої групи, проте за скаргою позивача Ухвалою апеляційного суду Київської області 18 квітня 2012 року постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2011 року скасовано, кримінальну справу направлено для розгляду по суті.
Окрім тго, постановою слідчого СВ Броварського МВ ГУ МВС України від 05 травня 2012 року, погодженою прокурором, кримінальну справу № 57-720 передано до суду для її закриття за давністю притягнення до кримінальної відповідальності. Однак У закритті кримінальної справи № 57-720 постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2012 року відмовлено, кримінальну справу направлено для проведення подальшого розслідування.
Постановою слідчого СВ Броварського МВ ГУ МВС України від 02 липня 2012 року, погодженою заступником Броварського міжрайонного прокурора, зазначену вище кримінальну справу № 57-720 передано до суду для її закриття за давністю притягнення до кримінальної відповідальності. Постановою від 01 серпня 2012 року Броварський міськрайонний суд Київської області, розглянувши дану постанову слідчого про закриття кримінальної справи № 57-720, у її закритті відмовив, справу судом повернуто прокурору для організації додаткового розслідування.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 листопада 2012 року апеляційну скаргу прокурора на вказану постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2012 року залишено без задоволення.
Постановою слідчого СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області Ярмачка А. С. від 26 січня 2016 року кримінальне провадження № 12013100130000477 закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України і лише 01 лютого 2017 року, біль ніж через рік постановою прокурора Броварської місцевої прокуратури Київської області зазначену постанову слідчого СВ Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області Ярмачка А. С. від 26 січня 2016 року про закриття цього кримінального провадження скасовано, матеріали кримінального провадження направлено начальнику СВ Броварського ВП ГУ НП в Київській області для організації проведення досудового розслідування.
Ухвалою слідчого судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2017 року скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на бездіяльність службових осіб Броварської місцевої прокуратури Київської області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань задоволено. Судом зобов`язано службову особу Броварської місцевої прокуратури Київської області внести відомості до ЄРДР про вчинення керівником АТ «УІК «Приватна справа» ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, і направлено матеріали до Броварського ВП ГУ НП в Київській області для проведення досудового розслідування.
                                                            - 10  -
Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що позивачем надані переконливі докази надмірної тривалості кримінального провадження, що у свою чергу є підставою для вирішення питання про відшкодування йому моральної шкоди.
Окрім того, відмовляючи у задоволенні вимог позивача в частині визнання факту порушення Державою Україна в особі Прокуратури Київської області його конституційних прав як потерпілого при проведенні досудового розслідування кримінальної справи № 57-720, суд не врахував зміст вимог.
Із уточненої позовної заяви (т.1 а.с.142-153) вбачається, що позивач обгрунтовує вимоги в цій частині незаконністю дій та бездіяльністю відповідача. При розгляді таких вимог суд має дати оцінку правомірності чи неправомірності дій при проведенні досудвоого розслідування.
Проте відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу Україниоскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування здіснюється в порядку кримінального судочинства (глава 26, параграф 1).
Отже встановивши дані обставини, суд відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України мав закрити провадження, оскільки вимоги в цій частині не підлягають розгляду в поряку цивільного судочинства.
Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Вирішуючи спір в межах заявлених вимог та наданих позивачем доказів, колегія суддів прийшла до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач є потерпілим укримінальній справі у відношенні посадових осіб АТ «Українська інвестиційна компанія «Приватна справа» щодо шахрайського заволодіння його коштами, переданими цій компанії.
Також судом встановлено, що кримінальну справу № 57-720 за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.1488, ст.143 КК України 1960 року порушено прокурором Броварського району Київської області ще  30 вересня 1997 року. Слідство у даній справі триває близько 23 років, що у свою чергу свідчить про надмірну тривалість досудового розслідування кримінальної справи № 57-720.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до ст.120 КПК України 1960 року строк досудового слідстав складав два місяці і міг бути продовжений в особливо складних справах до 6 місяців.
Згідно ч.ч.2,3  ст.219 КПК України 2012 року строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить дванадцять місяців
                                                                        -  11  -
- у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину. А з дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців.
Під час розгляду даної справи відповідачами не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що тривалість досудового розслідування близько 23 років у кримінальній справі, де позивач є потерпілим, обумовлена її надмірною складністю чи іншими вийнятковими обставинами. Такі докази у справі відсутні.
Навпаки, як вище вказувалося судом становлено, що дана справа за постановами слідчих, погоджених прокурором, неодноразово направлялася до суду для її закриття з різних підстав, а саме: за закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності; із не встановленням осіб, які вчиняли шахрайські дії; за давністю притягнення до кримінальної відповідальності; у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення тощо.
Стаття 56 Конституції Українипроголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до положень ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до положень ст.ст.1173-1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, чи їх службовою або посадовою особою при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи осіб.
Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких
                                                                        -  12  -
обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її ви ни. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. 
Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
 Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у ст.13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права закріплені у ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів погоджується, що наведені позивачем факти свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування у справі, яка не є занадто складною і в якій позивач є потерпілим.
Надмірна тривалість досудового розслідуваня в тому числі призвела до невизначеності спірних правовідносин та неможливості позивачем повернути свої кошти, які є майном у розумінні ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і яке підлягає захисту на підставі цієї Конвенції.
Аналогічні висновки містяться у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, де суд вказав, що особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Велика Палата Верховного Суду погоджується, що встановлені судами попередніх інстанцій факти можуть свідчити про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі, яка не є занадто складною (майно, про викрадення якого заявив позивач, знаходилося на території з обмеженим доступом, майно є доволі великим за розміром). Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів
                                                                        -  13  -
досудового розслідування;неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. 
При цьому справах щодо відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення ст.13 Конвенції ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі « Юрій Миколайович Іванов проти України», де ЄСПЛ послався на своє рішення у справі Бурдова № 2, у якому зазначив таке: «Існує обгрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди». Аналогічна позиція викладена ЄСПЛ у справі «Ромашов проти України» рішення від 27 липня 2004 року, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про доведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку із надмірною тривалістю кримінального провадження, що є порушенням ст.13 Конвеції і як наслідок неможливістю повернути своє майно (кошти), що є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
Визначаючи розмір моральної шкоди колегія суддів враховує приписи ст.23 ЦК України, згідно якої розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З урахуванням положень ст.23 ЦК України, наданих позивачем доказів щодо надмірної тривалості досудового провадження та змісту позовних вимог колегія суддів визначає розмір грошшового відшкодування моральної шкоди в сумі 30000 грн.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує вимоги розумності і справедливості. 
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи позивача про погіршення стану його здоров`я внаслідок дій відповідачів і такі у справі відсутні.
Надані позивачем медичні довідки, витяги з історій хвороб та інші медичні документи підтверджують лише стан його здоров`я, проте ніяким чином не свідчать про наявність причинного зв`язку між станом здоров`я позивача і діями чи бездіяльністю відповідача.
З`ясування даних обставин про наявність причинного зв`язку потребує спеціальних знань у відповідній сфері і як наслідок необхідність призначення судової експертизи, чого в даній справі не встановлено. Ні суд, ні позивач не є компетентними особами, які володіють спеціальними знаннями у медичній сфері для відповідних висновків.
Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги позивача про необхідність відшкодування моральної шкоди на підставі п.11 ст.2Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»згідно якого право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду
                                                                        -  14  -
чи іншому рішенні суду факту процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби із організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.
Тобто, вказаний закон чітко визначає коло осіб, на яких він поширюється, а саме на осіб, який незаконно притягнуто до відповідальності. 
Позивач є потерпілим і не відноситься до кола осіб, на яких закон поширює свою дію.
Такі ж виновки містяться у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, де Велика Палата Верховного Суду,відхилила аргументи скаржника про помилкове незастосування судами попередніх інстанцій норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і вказала, що суди попередніх інстанцій правильно спростували посилання позивача на норми цього Закону як на підставу відшкодування шкоди. Закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, зокрема юридичних, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб».
Окрім того, колегія суддів не погоджується із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача про визнання факту порушення державою в особі Прокуратури Київської області його конституційних прав як потерпілого при проведенні досудового розслідування кримінальної справи № 57-720.
Окрім того, відмовляючи у задоволенні вимог позивача в частині визнання факту порушення Державою Україна в особі Прокуратури Київської області його конституційних прав як потерпілого при проведенні досудового розслідування кримінальної справи № 57-720, суд не врахував зміст вимог, які позивач обгрунтовує незаконністю дій та бездіяльністю відповідача. Тобто при розгляді таких вимог суд має дати оцінку правомірності чи неправомірності дій відповідача при проведенні досудового розслідування.
Відповідно до параграфу 1 Глави 26 Кримінального процесуального кодексу України оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування здіснюється в порядку кримінального судочинства. Тобто кримінальний процесуальний закон визначає спеціальний порядок розгляду питань щодо порушень під час досудовгго розслідування, які позивач заявив за правилами цивільного судочинства.
Суд на вищевказані вимоги закону уваги не звернув та помилково вирішив їх в 
                                                                        -  15  -
порядку цивільного судочинства.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/2004/18, від 30 січня 2019 року у справі № 234/19443/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 та від  25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17.
Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України побудови судоустрою в Україні за принципами територіальності та спеціалізації (ст.125), так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. 
Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
За таких обставин рішення суду в частинівимог про визнання факту порушення Державою Україна в особі Прокуратури Київської області конституційних прав позивача як потерпілого при проведенні досудового розслідування кримінальної справи № 57-720 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.
Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задоволити частково.
Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України (місцезнаходження: 01601 м.Київ, вул.Бастіонна 6, код ЄДРПОУ 37567646) на користь  ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 ) на відшкодування завданої моральної шкоди 30000 гривень.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні вимог про визнання фактів порушення конституційних прав потерпілої особи правоохоронними органами скасувати, провадження у справі в цій частині закрити. 
Роз`яснити  ОСОБА_1 , що даний спір має розглядатися в порядку кримінального судочинства.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
 
Головуючий 
Судді: