ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/11905/17
адміністративне провадження № К/9901/33668/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №  826/11905/17
за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про скасування вимоги,
за касаційною скаргою Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Григорович П. О.) від 04 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Кучма А. Ю., Аліменко В. О., Безименна Н. В.) від 29 січня 2018 року, встановив:
І. РУХ СПРАВИ
1. У вересні 2017 року ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» звернулося до суду з адміністративним позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, в якому просило:
- визнати протиправною та скасувати вимогу державного виконавця Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області № 18854-3-03/4 від 18 вересня 2017 року.
2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що спірна вимога відповідача винесена з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у державного виконавця відсутні повноваження вимагати у банківської установи повернення коштів на рахунок державної виконавчої служби, яка не є їх отримувачем.
3. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2018 року, задоволено адміністративний позов.
Визнано протиправною та скасовано вимогу державного виконавця від 18 вересня 2017 року №  18854-3-03/4.
Стягнуто судові витрати в сумі 1600,00 грн. на користь Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» шляхом їх безспірного списання з рахунків Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, за рахунок бюджетних асигнувань.
4. Не погоджуючись з рішенням судів першої та апеляційної інстанцій, 27 лютого 2018 року Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2018 року, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
5. Ухвалою Верховного Суду (склад колегії суддів: Бевзенко В. М. - суддя-доповідач, Данилевич Н. А., Шарапа В. М.) від 13 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області та установлено строк для подання відзиву.
6. 29 березня 2018 року до Верховного Суду від ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» надійшов відзив на касаційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, в якому позивач просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
7. 08 травня 2018 року до Верховного Суду від Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області надійшла відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якій відповідач просить відхили доводи позивача та наполягає на задоволенні касаційної скарги.
8. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду № 748/0/78-20 від 06 травня 2020 року призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Бевзенка В. М., що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.
9. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07 травня 2020 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.
10. Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2020 року справу прийнято до свого провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
11. Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває зведене виконавче провадження № 39951778, боржником за яким є Дочірнє підприємство «Запорізький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», яке 23 вересня 2011 року об`єднано у зведене виконавче провадження щодо стягнення з Дочірнього підприємства «Запорізький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь юридичних, фізичних осіб та держави заборгованості на загальну суму 20416981,68 грн.
12. 11 серпня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, якою накладено арешт на кошти та інші цінності боржника - Дочірнього підприємства «Запорізький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та його відокремлених підрозділів, що обліковуються на всіх рахунках і вкладах, у тому числі відкритих в Публічному акціонерному товаристві «Банк інвестицій та заощаджень» у межах суми стягнення за зведеним ВП №  39951778 в розмірі 13276874,12 грн.
13. Копія постанови про арешт була направлена для виконання до банківських установ, в тому числі Публічному акціонерному товаристві «Банк інвестицій та заощаджень» разом із супровідним листом - вимогою від 11 серпня 2016 року № 14410-3-03.4, якою банк було зобов`язано в триденний строк з моменту отримання постанови про арешт повідомити відділ про прийняття її до виконання та про залишок грошових коштів на рахунках на момент їх арешту, а також про арешти, які були накладені на кошти боржника до отримання постанови від 11 серпня 2016 року.
14. У відповідь на постанову про арешт коштів боржника від 11 серпня 2016 року, позивачем було повідомлено відповідачу листом № 08-0/08-1608 від 17 серпня 2016 року про те, що Дочірнє підприємство «Запорізький облавтодор» ВАТ «Автомобільні дороги України» не є клієнтом позивача.
15. 06 липня 2017 року ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» було відкрито рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», МФО 380281.
16. 24 липня 2017 року позивач отримав постанову про арешт коштів боржника, винесену в рамках зведеного ВП № 39951778 від 17 липня 2017 року, щодо накладення арешту на кошти Дочірнього підприємства «Запорізький облавтодор» ВАТ «Автомобільні дороги України».
17. Зазначена постанова була прийнята позивачем до виконання того ж дня, 24 липня 2017 року, про що листом від 25 липня 2017 року № 15-0/04-1273 було повідомлено Відділ ПВР УДВС ГТУЮ у Запорізькій області. У вказаному листі позивач довів до відома відповідача той факт, що станом на 25 липня 2017 року залишок коштів на рахунку ДП «Запорізький облавтодор» становить 161,55 грн., на підтвердження чого надано виписку про рух коштів по рахунку.
18. 19 вересня 2017 року ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» отримано від відповідача вимогу державного виконавця № 18854-3-03/4 від 18 вересня 2017 року, винесену в порядку ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» заступником начальника управління Клименком Олегом Степановичем, в якій відповідач вимагає від позивача усунути порушення законодавства про виконавче провадження, допущені позивачем, шляхом перерахування власних грошових коштів Банку на рахунок Головного територіально управління юстиції у Запорізькій області, посилаючись на те, що позивачем раніше у серпні 2016 року було отримано постанову про арешт коштів боржника від 11 серпня 2016 року та ця постанова не була врахована при відкритті рахунку 06 липня 2017 року Дочірнім підприємством «Запорізький облавтодор» ВАТ «Автомобільні дороги України».
19. Вважаючи спірну вимогу відповідача протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
20. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходили з того, що відсутність нормативного обґрунтованого обов`язку Банку перерахувати власні кошти в рахунок погашення заборгованості боржника у відповідному зведеному виконавчому провадженні, оскільки відповідачем не надано доказів того, що будь-яким з виконавчих документів, виконання яких зведено в виконавче провадження № 39951778, встановлено можливість Банку погашати заборгованість боржника за рахунок власних (банківських) коштів, при цьому Законом України «Про виконавче провадження» такої можливості також не передбачено, тому оскаржувана вимога державного виконавця в частині перерахування на рахунок Відділу власних коштів банку містить ознаки недотримання гарантій непорушності права власності позивача на ці кошти.
21. Також суди зазначили, що спочатку необхідно виявити наявність рахунків, а потім накладається арешт шляхом винесення відповідної постанови. При цьому, у постанові державного виконавця про арешт коштів боржника не зазначалися обов`язкові реквізити рахунків та не зазначено, що арешт поширюється на кошти та рахунки, які будуть відкритті після винесення постанови про накладення арешту. Відтак, при винесенні оскаржуваної вимоги відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження», тому вимога державного виконавця від 18 вересня 2017 року № 18854-3-03/4 є протиправною та підлягає скасуванню.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
22. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.
23. Зокрема, скаржник зазначив, що судами попередніх інстанцій не враховано вимог передбачених ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції до 05 жовтня 2016 року) та пунктом 6.4 статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», оскільки не було повідомлено Відділ про відкриття в ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» рахунку ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», щодо якого існує публічне обтяження рухомого майна, накладене державним виконавцем, та не зупинено видаткові операції з такого рахунку на суму обтяження.
24. Також скаржник вказав, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишились норми матеріального права, які підтверджують законність вимоги відповідача, вчиненої з метою вжиття заходів для усунення порушень законодавства про виконавче провадження шляхом стягнення заборгованості за рахунок повернення позивачем помилково перерахованих коштів боржника.
25. Крім цього, скаржник у касаційній скарзі здійснює виклад обставин справи та надає їм відповідну оцінку, цитує норми процесуального та матеріального права, а також висловлює свою незгоду із оскаржуваними судовими рішеннями про задоволення позовних вимог.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
26. Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
27. 08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до КАС України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
28. За правилом п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
29. За наведених підстав касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.
30. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до ч. 1 ст. 341 КАС України, виходить з наступного.
31. Предметом спору у цій справі є вирішення питання правомірності прийнятої відповідачем Вимоги від 18 вересня 2017 року, зокрема щодо зобов`язання позивача перерахувати на рахунок відповідача за рахунок власних коштів банку сум помилкових переказів, що обліковувались за ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» за період з 06 по 24 липня 2017 року.
32. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
33. Порядок і умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про арешт коштів боржника від 11 серпня 2016 року).
34. Згідно ст. 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
35. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.
36. Згідно зі ст. 5 Закону № 606-XIV вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. 
Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень.
Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.
37. Права та обов`язки державного виконавця передбачено ст. 11 Закону № 606-XIV, зокрема, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
38. Згідно з п. 3, 5, 6, 13, 20 ч. 3 ст. 11 Закону №606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.
39. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. 
На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.
40. Положення ч. 1, 2 ст. 57 вказаного Закону визначають, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
41. Державний виконавець може звернути стягнення на кошти боржника  -  юридичної особи, що знаходяться на його рахунках, а також на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи (ч. 4 ст. 65 Закону № 606-XIV).
42. Отже, на державного виконавця покладено обов`язок щодо забезпечення реального виконання рішення суду, зокрема шляхом накладення арешту та звернення стягнення на кошти боржника, в тому числі на рахунках у банках.
43. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III від 07 грудня 2000 року (у редакції, чинній на час винесення постанови про арешт коштів боржника від 11 серпня 2016 року) арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця або за рішенням суду.
Зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється лише в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, крім випадків, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму». Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми.
44. Як встановлено судами та зазначалось вище, постановою державного виконавця від 11 серпня 2016 року накладено арешт на кошти та інші цінності боржника - Дочірнього підприємства «Запорізький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та його відокремлених підрозділів, що обліковуються на всіх рахунках і вкладах, у тому числі відкритих у Публічному акціонерному товаристві «Банк інвестицій та заощаджень» у межах суми стягнення за зведеним ВП № 39951778 в розмірі 13276874,12 грн., які відповідно до інформації банку (на час отримання зазначеної постанови) були відсутні, оскільки боржник не був клієнтом зазначеного банку.
45. Отже станом на момент отримання постанови державного виконавця від 11 серпня 2016 року про арешт коштів ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», підстави для її виконання у позивача були відсутні.
46. 06 липня 2017 року ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» було відкрито рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», МФО 380281.
47. Відповідно до ч. 6.4 статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року № 2346-III (у редакції, чинній на час відкриття рахунку ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» ) у разі відкриття рахунка клієнтом, щодо якого існує публічне обтяження рухомого майна, накладене державним виконавцем, приватним виконавцем, банк зупиняє видаткові операції з такого рахунка на суму обтяження та повідомляє державному виконавцеві, приватному виконавцеві про відкриття рахунка. Повідомлення про відкриття рахунка вручається державному виконавцеві, приватному виконавцеві власником рахунка, який зобов`язаний подати до банку документи, що підтверджують отримання державним виконавцем, приватним виконавцем повідомлення.
48. З аналізу наведеної правової норми слідує, що умовою, з якою законодавець пов`язує виникнення у банку обов`язку зупинити видаткові операції на суму обтяження у разі відкриття рахунку клієнтом та повідомити державного виконавця про відкриття такого рахунку, є існування публічного обтяження рухомого майна такого клієнта.
49. Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV (у редакції, чинній на час відкриття рахунку ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України») визначено правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.
50. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону № 1255-IV публічним є обтяження рухомого майна, яке виникає відповідно до закону або рішення суду.
51. Обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом (ст. 11 Закону № 1255-IV).
52. Положення ч. 1, 2 ст. 12 зазначеного Закону визначають, що взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.
Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.
53. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач не проводив у встановленому законом порядку реєстрацію обтяження накладеного постановою від 11 серпня 2016 року про арешт коштів боржника на суму вказану в цій постанові.
54. З огляду на зазначені норми та обставини справи, чинність обтяження у відносинах з третіми особами виникає з моменту його реєстрації у встановленому законом порядку, за рішенням суду, на підставі якого відкрито виконавче провадження, та в рамках якого було прийнято постанову про арешт коштів від 11 серпня 2016 року, а не у зв`язку, як стверджує відповідач у касаційній скарзі, із наявністю у банківської установи інформації про існування публічного обтяження рухомого майна боржника.
55. Отже, у позивача були відсутні законодавчо визначені підстави для зупинення видаткових операцій у разі відкриття клієнтом банку 06 липня 2017 року нового рахунку та повідомлення державного виконавця про відкриття такого рахунку, оскільки на час отримання ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» постанови державного виконавця від 11 серпня 2016 року про арешт коштів у позивача були відсутні відкриті поточні рахунки, що належать ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», а публічного обтяження рухомого майна на підставі постанови про арешт коштів від 11 серпня 2016 року відповідачем здійснено не було.
56. Стосовно викладеного у вимозі обов`язку позивача перерахувати на рахунок відповідача за рахунок власних коштів банку сум помилкових переказів, що обліковувались за ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» за період з 06 по 24 липня 2017 року, Верховний Суд зазначає наступне.
57. Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5) визначено окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.
58. Під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.(п. 6 розділу І Інструкції № 512/5).
59. Вимога виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов`язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання державному виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення. (п. 9 розділу І Інструкції № 512/5).
60. У статті 1 Закону № 2346-III наведені визначення термінів, зокрема: отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі. Неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі (пункт 1.23); переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі (пункт 1.24); платіжна вимога - розрахунковий документ, що містить вимогу стягувача або при договірному списанні обтяжувача чи отримувача до обслуговуючого платника банку здійснити без погодження з платником переказ визначеної суми коштів з рахунку платника на рахунок отримувача (пункт 1.25).
61. Суб`єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем. (п. 5.1 ст. 5 Закону № 2346-III).
62. Відповідно до п. 32.1, 32.3.1 ст. 32 зазначеного Закону, банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.
У разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобов`язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу. У противному разі отримувач має право у встановленому законом порядку вимагати від банку-порушника ініціювання переказу йому суми переказу за рахунок власних коштів, сплати пені в розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення починаючи від дати завершення помилкового переказу, яка не може перевищувати 10 відсотків суми переказу.
63. Отже, відносини, які виникають при здійсненні переказу коштів, можуть утворюватися між учасниками, користувачами платіжних систем, а відповідальність банків за помилковість здійснення переказу пов`язана з невірним виконанням банку відповідних документів на переказ, якими, зокрема, є такі розрахункові документі як платіжні доручення, платіжні вимоги тощо.
64. Твердження відповідача, що помилковий переказ - це переказ, здійснений клієнтом банку при діючій постанові про арешт коштів, суперечить приписам чинного законодавства.
65. Отже, вчинені банком операції по рахунку ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» виконувалися на підставі наданих платіжних документів, за реквізитами зазначеними в них, а тому такі операції неможливо розцінити як помилкові перекази в розумінні Закону № 2346-III.
66. Враховуючи наведене, Верховний Суд доходить висновку, що у державного виконавця, в розумінні Закону України «Про виконавче провадження», Закону № 2346-III та Інструкції № 512/5, відсутні повноваження для зобов`язання позивача перерахувати на рахунок відповідача за рахунок власних коштів банку сум помилкових переказів, що обліковувались за ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» за період з 06 по 24 липня 2017 року, оскільки відповідач не був їх отримувачем у вказаний період.
67. За таких обставини, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позову.
68. Отже, оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи чи є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
69. Крім цього, колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
70. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
71. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
72. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.
73. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій у справі про задоволення позовних вимог.
74. Згідно ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
75. З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
76. Оскільки Суд залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2018 року у справі № 826/11905/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                           М. М. Яковенко

Судді                                                                                                              І. В. Дашутін

                                                                                                              О. О. Шишов