Постанова                                         
Іменем України
 
16 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 607/14097/14-ц
 
провадження № 61-5411св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Ходюк Катерина Миколаївна,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ходюк Катерини Миколаївни, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2019 року у складі судді               Дзюбича В. Л. та постанову Тернопільського апеляційного суду                        від 17 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:

 

1.    Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2014 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом виділу в натурі частки майна, що перебуває у спільній сумісній власності.
Позовна заява мотивована тим, що 20 лютого 1982 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано 28 вересня 2010 року. 
 
Вказувала, що за час перебування у шлюбі ними набуто у власність будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається із житлового будинку, загальною площею 332,7 кв. м, гаража та огорожі, а також земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем. 
 
Стверджувала, що після розірвання шлюбу вказане майно залишилось                    у користуванні відповідача і у добровільному порядку між ними не досягнуто згоди про його поділ, у зв`язку із чим вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та просити провести поділ спільного майна подружжя, виділивши їй в натурі 1/2 частину будинковолодіння та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд виділити їй в натурі                      1/2 частину будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку, загальною площею 332,7 кв. м, гаража, огорожі та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області            від 18 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами і спірна земельна ділянка набуті відповідачем у власність під час перебування у шлюбі з позивачем на підставі договору дарування від 17 квітня 2003 року, який не визнано недійсним. Отже, виходячи із презумпції правомірності правочину, районний суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом виділу їй в натурі Ѕ частини спірного будинковолодіння та Ѕ частки спірної земельної ділянки.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                 від 18 вересня 2019 року залишено без зміни.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскаржуване рішення районного суду відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України, районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що виключає можливість задоволення апеляційної скарги.
 
Апеляційний суд вказав, що матеріалами справи доведено та не спростовано жодними доказами те, що спірний житловий будинок                           із земельною ділянкою площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 набуто відповідачем на підставі договору дарування                      від 17 квітня 2003 року.
Отже, суд апеляційної інстанції погодився з висновком районного суду про те, що отриманий у дар та перебудований будинок, що знаходиться                        на земельній ділянці на АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки належних та допустимих доказів щодо внесення вкладу для збільшення площі спірного будинку ОСОБА_1 не надано, що визнається її представником.
З огляду на зазначене, спірне майно не може бути об`єктом спільної сумісної власності сторін та не підлягає поділу відповідно до вимог законодавства.
 
Апеляційний суд вказав, що сам по собі факт перебування у шлюбних відносинах сторін до 2010 року не є підставою для визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного будинку та земельної ділянки.
При цьому відповідачем доведено та надано належні докази, які спростовують наявність частки позивача у спірному майні. Зокрема, доказами щодо врегулювання спору про поділ майна є надані відповідачем розписки ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_2 коштів та про відсутність будь-яких майнових претензій.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ходюк К. М., посилаючись на неправильне застосування судами попередіх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ходюк К. М. мотивована тим, що судом апеляційної інстанції при застосуванні положень статей 60, 70 СК України не враховано висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі                             № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц                                  та від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц, у яких зазначено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними                   в період шлюбу та про те, що обов`язок спростування цієї презумпції покладено на відповідача, який її спростовує.
 
Стверджує про необхідність врахування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. При цьому зазначає, що відповідачем не доведено, що спірне домоволодіння збудоване в період з 2003 до 2007 року лише за його особисті кошти.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2020 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки доводи про презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна на підставі статті 60 СК України та обов`язок відповідача щодо спростування такої презумпції суперечать обставинам справи, нормам матеріального права та правовим висновкам Верховного Суду з огляду на те, що спірне майно з початку його набуття становило особисту приватну власність. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У березні 2020 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року справу призначено                      до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
20 лютого 1982 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який розірвано 28 вересня 2010 року,                                   що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. (том 1, а. с. 6, 7, 56).
 
Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 ,                        ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ,                       ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є повнолітніми та проживають у США (том 1, а. с. 8).
 
Відповідно до договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 17 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Денисюк І. Л., за реєстровим № 4217, ОСОБА_2 отримав в дар від ОСОБА_5 житловий будинок загальною площею 38,2 кв. м, житловою площею -                 21,7 кв. м з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,1000 га,                             що знаходиться за вказаною адресою та розташована на території Тернопільської міської ради (том 1, а. с. 49, 50).
 
Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 780                     від 13 червня 2007 року вирішено за ОСОБА_2 оформити право власності на будинковолодіння, яке складається з житлового будинку загальною площею 332,7 кв. м та гаража за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 10).
 
Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Тернопільської міської ради 22 липня 2007 року та зареєстрованого ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» за                            № 19648926 будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 332,7 кв. м, житловою площею 60,7 кв. м, гаража та огорожі належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (том 1, а. с. 11).
 
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно     від 22 липня 2007 року право власності на будинковолодіння,                                що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 (том 1, а. с. 12).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                 від 05 березня 2012 року ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право на користування житлом у будинковолодінні АДРЕСА_2 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 з тих підстав, що остання понад вісім років без поважних причин за вказаною адресою не проживає (том 1, а. с. 73). 
 
22 серпня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали шлюб,                         що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції 22 серпня 2013 року                      (том 1, а. с. 52).
 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України 14 квітня              2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1, а. с. 51).
 
07 травня 2013 року та 21 серпня 2013 року ОСОБА_1 отримала                      від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15 000 доларів США на власні потреби (лікування зубів) (том 1, а. с. 54).
 
21 серпня 2013 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5 000 доларів США на власні потреби (том 1, а. с. 53).
 
22 жовтня 2013 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, які останній частково перерахував на потреби їхніх спільних дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,                                що перебувають за кордоном. Окремо зазначила, що претензій до майна ОСОБА_2 не має та до суду звертатись не буде (том 1, а. с. 55).

2. Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до підпункту 1 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України                     у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного                              у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року                      у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц            та від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ходюк К. М. задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України                      під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що                     є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
 
Відмовляючи у задоволенні позову районний суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що спірне нерухоме майно набуте відповідачем на підставі договору дарування, відтак,                      на підставі положень статті 57 СК України не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки нею не доведено наявність підстав для визнання спірного майна спільною сумісною власністю.
 
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
 
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
 
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
 
Встановлено та не оспорюється сторонами, що спірне майно набуте ОСОБА_2 на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 17 квітня 2003 року, що на підставі частини першої статті 24 КпШС є його особистою власністю (майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або            в порядку успадкування, є власністю кожного з них).
 
У зв`язку з викладеним колегія суддів дійшла до висновку, що у разі набуття права власності на майно хоча й під час перебування у шлюбі, але на підставі договору дарування, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, хто є обдарованим за відповідним договором дарування.
 
Тому, сам по собі факт набуття права власності на майно під час перебування у шлюбі, без врахування положень статті 57 СК України та підстав такого набуття, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
 
Крім того, той з подружжя, хто вважає, що набуте за договором дарування та зареєстроване під час перебування у шлюбі майно на іншого з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не позбавлений права, в порядку передбаченому законом, на звернення до суду з позовом про оспорення правового режиму особистої приватної власності на                          це майно.
 
Колегія вважає, що презумпція спільності права власності подружжя на майно у цій справі спростована відповідачем, а, крім того, положеннями закону, тобто пунктом 2 частини першої статті 57 СК України, яка визначає, яке майно відноситься до особистої приватної власності дружини, чоловіка та поданими відповідачем доказами, які свідчать про відсутність підстав для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя.
 
При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів,  які б свідчили про можливість віднесення спірного майна до об`єктів поділу майна подружжя, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено,                  що спірний житловий будинок збільшився у площі в результаті покращення та перепланування отриманого ОСОБА_2 17 квітня 2003 року в дар від ОСОБА_5 житлового будинку загальною площею 38,2 кв. м                    за кошти самого відповідача.
З огляду на зазначене, ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі                             зі ОСОБА_1 не набув права власності на новий об`єкт нерухомого               майна - будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а зареєстрував право власності на належний йому                     на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування житловий будинок за вказаною адресою з урахуванням покращень та перепланування.
 
Також Верховний Суд звертає увагу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2012 року, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право на користування житлом у будинковолодінні АДРЕСА_2 з тих підстав, що остання понад вісім років без поважних причин за вказаною адресою не проживала. Також                              у вказаному рішенні зазначено, що жодних доказів про поважність причин відсутності ОСОБА_1 у спірному житлі, нею не надано.
Наведене додатково підтверджує, що ОСОБА_1 участі у покращенні та переплануванні спірного будинковолодіння не брала.
 
Отже, висновки судів попередніх інстанцій про безпідставність                                 і недоведеність позовних вимог відповідають нормам матеріального та процесуального права.
 
Крім того, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що сторони в позасудовому порядку врегулювали спір щодо поділу майна, оскільки в поданих відповідачем розписках позивачка зазначила, що претензій до майна ОСОБА_2 не має та до суду звертатись не буде (том 1, а. с. 53-55 ).
 
Посилання касаційної скарги на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених                         у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року                у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц                                  та від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц, не заслуговують на увагу, оскільки у наведених справах були встановлені інші фактичні обставини, зокрема, у справах № 464/7011/16-ц, № 404/1515/16-ц,                                    № 235/9895/15-ц позивачі зверталися до суду з позовними вимогами про поділ автомобіля, придбаного сторонами під час перебування у шлюбі, та компенсацію 1/2 вартості автомобіля, а у справі № 372/504/17 предметом спору було визнання договору іпотеки недійсним з підстав відсутності згоди другого з подружжя на укладення оспорюваного договору. 
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться, виключно, до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального              і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ходюк Катерини Миколаївни залишити без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                     від 18 вересня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду                        від 17 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник     І. А. Воробйова     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець     Ю. В. Черняк