ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року		Справа № 1.380.2019.006725 пров. № А/857/5202/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Курильця А.Р., Мікули О.І.,
при секретарі судового засідання – Пильо І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року (суддя Братичак У.В., м.Львів, повний текст складено 23 березня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій і бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ЗРУ, Прикордонний загін, ДПС, Військова частина відповідно) в якому просив:
визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача в частині виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення в травні 2016 року, компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України (далі – КМУ) «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 №889 (далі – Постанова №889);
стягнути з Прикордонного загону на користь ОСОБА_1 
- одноразову грошову допомогу, передбачену частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII) в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 26 календарних роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої Постановою №889 із відрахуванням різниці раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у сумі 16416,66 грн; 
- недоплачену компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої Постановою №889 у сумі 1894,23 грн; 
- недоплачену допомогу на оздоровлення у травні 2016 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої Постановою №889 у сумі 1262,82 грн;
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування ОСОБА_1 при звільненні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону №2011-XII та постановою КМУ «Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах» від 01.08.2012 №702 (далі – Постанова №702) за 2013 - 2016 роки загальним терміном 23 календарних дні;
стягнути із Прикордонного загону на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону №2011-XII та Постановою №702 за 2013 - 2016 роки загальним терміном 23 календарні днів у сумі 3993,72 грн;
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період із 01.07.2015 по 29.04.2016;
зобов`язати Прикордонний загін нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період із 01.07.2015 по 31.12.2015 відповідно до « проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078 в редакції до внесення змін постановою КМУ від 09.12.2015 №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі – Порядок №1078);
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період із 01.01.2016 по 29.04.2016 відповідно до Порядку №1078 взявши при обрахунку індекс споживчих цін наростаючим підсумком наступний місяць законодавчо встановленого (підвищеного) посадового окладу із лютого включно 2008 року. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю. 
В доводах апеляційної скарги з посиланням на норми матеріального права вказує, що додаткова грошова винагорода не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та грошова допомога на оздоровлення. Крім того, відповідач зазначає, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим додаткові відпустки, в тому числі й додаткова відпустка, що не надавалася учасникам бойових дій, в особливий період не вважається такою, що є не використаною. 
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Крім того, від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату через його перебування у період з 16.07 по 23.07.2020 за межами території України.
Розглянувши вказане клопотання апеляційний суд вважає, що таке не підлягає задоволенню, так як позивач та його представник були завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи (03.07.2020, 13.07.2020). Протягом вказаного періоду позивач міг скористатися послугами іншого представника або прибути у судове засідання особисто.
Відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду справи підтверджено право позивача на отримання ним усіх перелічених вище виплат.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у ДПС, на момент звільнення займав посаду інспектора прикордонної служби 1 категорії відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Салаші» ІІІ категорії Прикордонного загону (а.с.35-36).
Наказом начальника 7 прикордонного загону (по особовому складу) від 14.04.2016 №84-ос 1 ОСОБА_1 було звільнено у запас відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) (далі - Закон №2232-XII) (а.с.29).
29.04.2016 наказом начальника 7 прикордонного загону (1 категорії) ЗРУ (1 категорії) ДПС №99-ос 1 (далі – Наказ №99-ос 1) старшого прапорщика ОСОБА_1 було виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Також, відповідно до даного наказу зобов`язано виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2016 рік терміном 45 календарних днів та грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 26 повних календарних років (а.с.30).
Як слідує з особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 та довідки відповідача про проведений розрахунок при звільненні в травні 2016 року від 06.12.2019, при виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 26 повних календарних років служби до складу грошового забезпечення не було включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою №889, яку позивач отримував щомісячно з 01.01.2016 по день виключення із списків особового складу органу ДПС (а.с.31, 33-34).
Також, дана щомісячна додаткова грошова винагорода не була врахована при обчисленні матеріальної допомоги на оздоровлення у травні 2016 року та при виплаті компенсації за щорічну основну відпустку.
Окрім того, позивачу не було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку, терміни та порядок надання якої визначено Постановою №702 та не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 29.04.2016.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як встановлено під час апеляційного розгляду справи відповідач не заперечує проти задоволених позовних вимог в частині, що стосується бездіяльності Прикордонного загону щодо не нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період із 01.07.2015 по 29.04.2016 та зобов`язання останнього нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період із 01.07.2015 по 31.12.2015, 01.01.2016 по 29.04.2016, взявши при обрахунку індекс споживчих цін наростаючим підсумком наступний місяць законодавчо встановленого (підвищеного) посадового окладу із лютого включно 2008 року.
Крім того, до суду апеляційної інстанції подано довідку від 04.06.2020 №343 згідно якої ОСОБА_1 28.05.2020 виплачено індексацію грошового забезпечення за час проходження служби у Прикордонному загоні в сумі 4007,36 грн.
Відтак, оскільки в цій частині, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 1 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) соціальний захист військовослужбовців – це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Як передбачено частиною другою статті 15 даного Закону, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Абзацами 1, 2 частини четвертої вказаної вище статті Закону №2011-XII встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Підпунктом 5 пункту 1 Постанови №889 установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
З матеріалів справи видно, що позивача звільнено з військової служби на підставі підпункту «б» частини восьмої статті 26 Закону №2232-XII» (за станом здоров`я).
На час його звільнення календарна вислуга років ОСОБА_1 складає 26 років, а відтак, відповідно до частини другої статті 15 Закону №2011-XII позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Також, судом першої інстанції під час судового розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що щомісячна додаткова грошова винагорода позивача на підставі Постанови №889 становила 60% місячного грошового забезпечення.
При виключені зі списків особового складу (29.04.2016) відповідно до Наказу №99-ос 1 позивачу виплачено грошову допомогу у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди відповідно до вимог «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України», затвердженої наказом Адміністрації ДПС від 20.05.2008 за №425 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України (далі – МЮУ) 18.06.2008 за №37/15228; далі – Інструкція).
Так, за змістом підпункту 4.10.6 пункту 4.10 розділу IV наведеної Інструкції, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), які в разі звільнення з військової служби мають право на отримання одноразової грошової допомоги, до їх місячного грошового забезпечення, з якого нараховується ця одноразова грошова допомога, включаються: для військовослужбовців, що звільняються з посад, на які вони були призначені, - оклад за штатною посадою, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і додаткові види грошового забезпечення (щомісячні надбавки, доплати, премія).
Аналогічні норми щодо невключення щомісячної додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби, містить також пункт 8 «Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України (далі – МВС) 02.02.2016 №73 (зареєстровано в МЮУ 11.02.2016 за №217/28347; далі Інструкція-1).
Разом з тим, застосовуючи вищенаведені Інструкції та Інструкції-1 як спеціальні нормативно-правові акти, що визначають структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, суд враховує пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.
При цьому, необхідно звернути увагу на те, що частиною четвертою статті 9 Закону №2011-XII, Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
Таким чином, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-XII, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону.
Крім цього, питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, що викладено у постанові від 6 лютого 2019 року в справі №522/2738/17. Так, приймаючи вказане судове рішення Велика Палата дійшла наступних висновків:
Згідно з частин другої та третьої статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.
Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.
Як уже вказано вище, перед звільненням додаткова грошова винагорода у розмірі 60% грошового забезпечення, на підставі Постанови №889, нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому суд першої інстанції правильно вказав на те, що така винагорода не може вважатись одноразовою.
Застосування вищезгаданих правових норм у наведений спосіб відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі №826/11679/17.
Відповідно до особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2016 рік місячний розмір винагороди становить 1262,82 грн, що з урахуванням виплати вихідної допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік вислуги становить недоплату в розмірі 16 416,66 грн (1262,82 грн/2х26 календарних років).
Згідно із особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2016 рік слідує, що до складу грошового забезпечення, з якого йому було здійснено обчислення матеріальної допомоги на оздоровлення, яку виплачено у травні 2016 року у розмірі 3946,30 грн не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою у розмірі 1262,82 грн, яку ОСОБА_1 отримував щомісячно з 01.01.2016 по день виключення із списків особового складу органу ДПС, а тому така підлягає стягненню.
Також, відповідно до особистої картки грошового забезпечення за 2016 рік та довідки про проведений розрахунок при звільненні у травні 2016 ОСОБА_1 виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2016 рік з урахуванням Наказу №99-ос 1 терміном 45 днів у сумі 5 919,45 грн (а.с.33-34).
При цьому, обрахунок вказаної компенсації проведено не із місячного грошового забезпечення у сумі 5209,12 грн, а із виключенням із нього винагороди в розмірі 1262,82 грн.
Тобто, обчислення грошової допомоги проведено із місячного грошового забезпечення в розмірі 3946,3 грн/30 діб*45 діб компенсації, що склало при одноденному розмірі грошового забезпечення у розмірі 131,54 грн суму компенсації 5918,45 грн.
Однак, розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 у квітні 2016 року, з урахуванням винагороди 1262,82 грн становить 5209,12 грн.
Таким чином, одноденне грошове забезпечення, як розрахункова величина для нарахування грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку мало бути здійснено із місячного грошового забезпечення у розмірі 5209,12 грн /30 днів*45 днів компенсації, що становить при одноденному грошовому забезпеченні у розмірі 173,64 грн суму компенсації за невикористану щорічну відпустку 7813,68 грн.
Відтак, різниця недоплаченої компенсації за невикористану щорічну основну відпустку становить 1894,23 грн (7813,68 грн -5209,12 грн).
З огляду на викладене, та враховуючи наведені вище позиції Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку на підставі наданих документів про розрахунок з позивачем на час звільнення про можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , щодо визнання протиправними дій Прикордонного загону в частині виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги на оздоровлення у травні 2016 року, компенсації за невикористану щорічну основну відпустку без урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої Постановою №889 та стягнення з відповідача вказаних виплат з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди із відрахуванням різниці раніше виплачених сум, у спосіб, що наведений позивачем у заявленому позові.
Що стосується вимоги про визнання протиправною бездіяльності Прикордонного загону щодо ненарахування ОСОБА_1 при звільненні компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону №2011-XII та Постановою №702 за 2013 - 2016 роки загальним терміном 23 календарних дні та стягнення із відповідача компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої, суд зазначає наступне.
Відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.
Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.
Так, згідно додатку 4 до Постанови №702 посада позивача відноситься до військових посад ДПС, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які дають право на щорічну додаткову відпустку максимальна тривалість відпустки 7 календарних днів.
Абзацом 3 частини чотирнадцятої статті 10-1 Закону №2011-XII визначено, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В той же час, абзацом 3 частини четвертої даної статті Закону №2011-XII встановлено, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.
Частиною 8 статті 10-1 Закону №2011-XII визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Відповідно до частини дев`ятнадцятої статті 10-1 Закону №2011-XII, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Як передбачено пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
З огляду на викладене, суд вважає, що норми Закон №3551-XII не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Таким чином, на час прийняття Наказу №99-ос 1 про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII з 2013 року по 2016 рік загальним терміном 23 дні.
Суд вважає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Застосування вищезгаданих правових норм у наведений спосіб відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року року у зразковій справі №620/4218/18.
З урахуванням наявних у справі розрахунків заборгованість із компенсації за невикористану відпустку терміном 23 дні становить 3993,72 грн (173,64 грн *23 дні додаткової відпустки).
Відтак, позивачу належить до виплати компенсація за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону №2011-XII та Постановою №702 за 2013 - 2016 роки загальним терміном 23 календарних дні сумі 3993,72 грн.
Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і неправильному тлумаченні норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,-
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року – без змін.                                                                                                                                  Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС. 

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 28 липня 2020 року.