ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/9485/16                                            Головуючий у І інстанції - Клочкова Н.В.
                                                                                    Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 червня 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді:                                        Мельничука В.П,
         суддів:                                        Лічевецького І.О., Оксененка О.М.
        при секретарі:                                        Черніченко К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, Міністерства юстиції України, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни Міністерства юстиції України, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» в якому, з урахуванням позовної заяви в новій редакції від 04 березня 2019 року, просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. № 28569941 від 03.03.2016 року щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року задоволено заяву Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» та закрито провадження у справі № 826/9485/16.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати зазначену ухвалу.
Позивач вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду обставинам справи, а також у зв`язку з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
ОСОБА_1 вказує на те, що в цій адміністративній справі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Тобто, юрисдикційний спір вже було вирішено на користь адміністративної юрисдикції.
Оскільки, вказана постанова набрала законної сили, є обов`язковою для учасників справи, так і для суду, отже суд першої інстанції зобов`язаний розглянути справу по суті, як адміністративну.
ОСОБА_1 звертає увагу, що за приписами ч. 3 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.
Позивач стверджує, що у Печерському районному суді немає відкритого провадження за позовом ОСОБА_1 до АТ «ПУМБ» у справі № 757/10816/19-ц, що свідчить про відсутність процесуальних підстав для закриття адміністративного провадження через часткову тотожність підстав адміністративного та цивільного позову.
Позивач наголошує, що вона оскаржує рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М., як суб`єкта владних повноважень виключно через порушення останнім встановленого законом порядку реалізації таких владних повноважень, посилаючись, при цьому, на порушення саме норм публічного, а не приватного права.
Тобто, жодних дій чи подій (юридичних фактів), про які йде мова у ст. 11 Цивільного кодексу України, позовні вимоги не стосуються.
Позивач вважає, що заявлений у справі позов з договірних відносин не випливає та з невиконанням умов цивільно-правової угоди не пов`язаний, він пов`язаний виключно з невиконанням приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М., установленого нормами публічного права, порядку здійснення реєстраційних дій щодо нерухомого майна та випливає з публічно-правових відносин щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно.
Отже, ОСОБА_1 вважає, що такі спори підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Оскільки, спір у цій справі стосується виключно проведення державної реєстрації права власності, а не підстав набуття такого права, та не є спором про право, то він підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства з огляду на те, що виник внаслідок виконання державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. владних управлінських функцій та має публічно - правовий характер.
04 травня 2020 АТ «Перший український міжнародний банк» подало відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що оскаржувана ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва є обґрунтованою та такою, що винесена з дотриманням та без порушень норм процесуального права та не підлягає скасуванню.
АТ «ПУМБ» спростовує доводи Позивача щодо наявності Постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року, якою вирішено питання юрисдикції даної справи тим, що після її ухвалення змінилися обставини справи, а саме: позовна заява в цивільній справі з позовними вимогами, в тому числі про скасування державної реєстрації, направлена апеляційним судом до Печерського районного суду міста Києва для продовження розгляду.
25 травня 2020 року Міністерство юстиції України подало відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Позивача.
В клопотанні від 28 травня 2020 року Головне територіальне управління юстиції у м. Києві просить проводити розгляд апеляційної скарги без його участі.
25 червня 2020 року представник Позивача подав до суду клопотання, в якому просить, з метою недопущення розповсюдження інфекційних захворювань, у тому числі, спричинених коронавірусом, збереження життя, здоров`я і забезпечення безпеки працівників та відвідувачів органів системи правосуддя, всі процесуальні дії відкласти до окремого рішення влади щодо зняття режиму надзвичайної ситуації .
Перевіривши матеріали справи та подане клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає, що подана заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Порядок відкладення розгляду справи або оголошення перерви в її розгляді передбачено ст. 223 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Так, колегія суддів звертає увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 року № 211 установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. 
В подальшому на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» дія карантину була продовжена з 22 травня 2020 року до 22 червня 2020 року, шляхом введення з 21 травня 2020 року адаптивного карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 року № 500 затверджено Зміни, що вносяться до актів Кабінету Міністрів України, згідно яких постановлено продовжити дію адаптивного карантину до 31 липня 2020 року.
Колегія суддів зазначає, що під час дії карантину на території України судове засідання 21 травня 2020 року, за клопотанням представника Позивача, було відкладено.
Втім в подальшому введення адаптивного карантину та його продовження до 31 липня 2020 року не дає підстав для задоволення клопотання від 25.06.2020 року, оскільки вказаними вище постановами Кабінету Міністрів України знята більшість обмежень, відбулося пом`якшення карантинних заходів, зокрема частково відновлено регулярне та нерегулярне пасажирське перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському, внутрішньообласному сполученні; перевезення пасажирів в метро, що дає можливість учасникам справи прибути в судове засідання 25 червня 2020 року.
Також, колегія суддів звертає увагу, що сторони у справі могли скористатись правом щодо участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, згідно приписів ст. 195 КАС України.
Відповідно до ч. 4 ст. 195 КАС України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 року № 540-ІХ), під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України.
Колегія суддів зазначає, що подане клопотання Позивача про відкладення розгляду справи обґрунтоване лише тим, що ні Позивач, ні представник Позивача не має можливості бути присутнім в судовому засіданні, зважаючи на епідеміологічну ситуацію в країні.
З огляду на те, що розгляд зазначеної в клопотання справи не перешкоджає подальшому перегляду в апеляційному порядку даної адміністративної справи та виходячи з правил ч. 1 ст. 223, ч. 2 ст. 205 КАС України колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи або перерви в судовому засіданні.
Отже колегія суддів дійшла висновку, що клопотання представника Позивача від 25.06.2020 року про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.
Заслухавши суддю-доповідача, представників Міністерства юстиції України та АТ «ПУМБ», перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що у відповідності до свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 03.02.2009 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 28.01.2009 року № 113-С/КП.
Право власності на квартиру зареєстровано комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за № 3484 від 10.02.2009 року.
При цьому, у відповідності до наданої суду першої інстанції копії договору купівлі-продажу квартири від 03.08.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4420, Позивач купила належну ОСОБА_2 на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .
Право власності на квартиру зареєстровано комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за № 3484 від 03.08.2007 року.
Судом першої інстанції також досліджена копія кредитного договору № 5572384 від 03.08.2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 130 000,00 доларів США.
У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором між його сторонами укладено договір іпотеки № 5573083 від 03.08.2007 року, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та зареєстрованого за реєстровим № 4420.
Судом першої інстанції встановлено, що 29 лютого 2016 року представник АТ «Перший український міжнародний банк» звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. з заявою про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк».
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною 03.03.2016 року прийнято рішення № 28569941 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», підставою виникнення права власності зазначено: договір іпотеки № 4422 від 03.08.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В.
Також, судом першої інстанції встановлено, що 31 жовтня 2019 року постановою Київського апеляційного суду справа № 757/10816/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» та державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про визнання правочину недійним та скасування рішення про державну реєстрацію направлена для продовження розгляду в порядку цивільного судочинства.
Крім цього, судом першої інстанції враховано, що підстави позовної заяви, яка перебувала на розгляді в цьому адміністративному суді та підстави, які заявлені в позовній заяві, яка була подана Позивачем до Печерського районного суду міста Києва 01.03.2019 року частково збігаються. 
Відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у справі № 826/9485/16 спір виник з приводу державної реєстрації за АТ «ПУМБ» права власності на нерухоме майно. 
При цьому, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Позивач посилається на недотримання АТ "ПУМБ" вимог Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 року № 898-ІV, а також на те, що між нею та банком відсутні будь-які договірні зобов`язання, тобто, фактично Позивач обґрунтовує заявлені нею позовні вимоги щодо порушення права власності на квартиру, а також визнання недійсним правочину, і як наслідок дії приватного нотаріуса щодо реєстрації такого права за Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк».
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірні правовідносини пов`язані із захистом права власності Позивача та з належним виконанням договору іпотеки, із визнанням недійсним відповідного правочину, укладеного між ОСОБА_1 та банком, та, як наслідок, скасування реєстрації права власності на майно за банком, отже, суд першої інстанції вважає, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства, оскільки стосується майнового права Позивача та виник із реалізації АТ «ПУМБ» умов договору іпотеки.
Тобто, суд першої інстанції вірно встановив, що спір фактично виник між Позивачем та АТ «ПУМБ».
При цьому, суд першої інстанції правильно зауважив, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав ОСОБА_1 на нерухоме майно іншою особою, також зі спором про визнання недійсним правочину між Позивачем та особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.
Отже, спори про визнання незаконними та скасування рішень нотаріусів, які діяли на виконання делегованих повноважень державного реєстратора, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно розглядаються за правилами цивільного судочинства, якщо такі спори стосуються захисту цивільного права, зокрема випливають з договірних відносин.
Також, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що оскільки Позивач вбачає у наслідках, які спричинені прийняттям рішення щодо об`єкту нерухомого майна, порушення, пов`язані саме з реалізацією своїх майнових інтересів щодо володіння, користування та розпорядження (права власності) відповідним об`єктом, визнання такого рішення протиправним та його скасування є способом захисту саме майнових прав та інтересів ОСОБА_1 .
При постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції використав висновки, викладені: в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 14-275цс18, від 07.11.2018 року у справі № 11-961апп18, від 12.12.2018 року у справі № 14-486цс18, від 23.01.2019 року у справі № 14-501цс18, від 13.03.2019 року у справі № 14-56цс19, від 24.04.2019 року у справі № 14-2цс19, від 02.10.2019 року у справі № 640/13144/16-ц; ухвалі Верховного суду від 21.02.2018 року у справі № 823/3501/13-а.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спір у справі між сторонами виник поза межами публічно-правових правовідносин, а отже віднесений до юрисдикції відповідного місцевого загального суду, виходячи з наступного.
Відповідно до .п. 1 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За приписами ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:
1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;
3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;
4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;
5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;
6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;
7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;
8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;
9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;
10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;
11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;
12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»;
13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».
14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства;
15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу.
Згідно ч. 3 ст. 19 КАС України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.
При цьому, за приписами п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. Наведене узгоджується і з положеннями ст.ст. 2, 19 КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.
Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що Відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом розгляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 оскаржує рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни № 28569941 від 03.03.2016 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «ПУМБ».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що предметом розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення державного реєстратора як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки законність набуття АТ «ПУМБ» права власності на об`єкт нерухомості, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
Судом першої інстанції встановлено, що Позивач зазначає, що не укладала з Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» договір іпотеки № 5573083 від 03.08.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за реєстровим № 4422.
Проте, як встановлено судом першої інстанції, Позивач оскаржує в суді загальної юрисдикції даний правочин.
Зокрема на розгляді у Печерському районному суді м. Києва перебуває справа № 757/10816/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про визнання правочину недійсним, скасування рішення.
Крім того, колегія суддів встановила, що в Печерському районному суді м. Києва у провадженні перебуває справа № 757/9740/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання правочину недійсним.
Колегія суддів вважає, що оскарження Позивачем в суді загальної юрисдикції дійсності вказаного договору іпотеки свідчить про існування спору про право власності щодо квартири АДРЕСА_1 .
Згідно з ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Таким чином, колегія суддів не може погодитись з доводами ОСОБА_1 з приводу того, що дана адміністративна справа стосується спору щодо правомірності чи протиправності проведеної державної реєстрації.
Колегія суддів вважає, що вимога про скасування рішення щодо реєстрації права власності за Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» фактично спрямована на відновлення прав Позивача, у зв`язку з незаконним, на її думку, відчуженням спірного майна та пов`язані з намаганням відновити своє порушене право на це майно.
Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції та приходить до висновку, що у даній справі заявлено позов на захист приватного інтересу шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності за АТ «ПУМБ» щодо спірного нерухомого майна.
Здійснення такого захисту судом напряму залежить від вирішення питання, кому саме належить право власності на спірне нерухоме майно, і відповідно правомірності набуття такого права.
Таким чином, усунення перешкод у реалізації права власності на спірне майно залежить від вирішення судом питання про правомірність такого права відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а оскаржувана дія реєстратора є лише наслідком реалізації сторонами у справі прав на спірне нерухоме майно, тобто є похідними вимогами, у зв`язку з чим, ураховуючи суб`єктний склад спірних правовідносин, така справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що спір у цій справі не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки спірні правовідносини стосуються права учасників справи на об`єкт нерухомого майна, а позовні вимоги у зазначеній справі спрямовані на захист цивільного права Позивача.
Аналогічна правова позиція висловлена в Постановах Верховного суду № 826/13381/15 від 29.04.2020 року та № 822/763/17 від 14.05.2020 року.
Отже, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Звернення до суду має на меті захист прав особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень. Звернення до суду не може використовуватися як засіб позбавити іншу особу належних їй прав, навіть не безспірних, без пред`явлення позову саме до такої особи. Судовий захист прав одних осіб не може призводити до порушення прав інших.
Даний спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваних рішень, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорювані рішення.
Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали вірно використав приписи постанов Верховного суду у відповідних справах.
Щодо твердження ОСОБА_1 про визначення в цій адміністративній справі її підсудності адміністративному суду за Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року, то колегія суддів звертає увагу Позивача, що наразі ним оскаржується ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року, яка постановлена судом першої інстанції, в межах приписів ч. 4 ст. 242 КАС України, а саме: судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зважаючи на предмет спору адміністративної справи, досліджені матеріали, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про приватноправових характер даного спору. 
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції процесуальних та матеріальних норм права необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 229, 238, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року про закриття провадження в адміністративній справі - залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                      В.П. Мельничук

         Судді:                                                                      І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко          

Повний текст складено 30 червня 2020 року.