Номер провадження: 22-ц/813/6477/20 
Номер справи місцевого суду: 515/338/20
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               
розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 березня 2020 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого,

                                        встановив:
       
06 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі – ПАТ СГ «ТАС») про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.
У зв`язку з тим, що зазначений позов був поданий без дотримання вимог, викладених у ст.175 і 177 ЦПК України, то ухвалою судді від 11 березня 2020 року його було залишено без руху і ОСОБА_1 було надано строк для усунення недоліків (а.с. 9).
24 березня 2020 року на виконання вимог суду через канцелярію суду позивачка подала заяву про усунення недоліків позовної заяви (а.с. 11-18).

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 березня 2020 року позовну заяву  ОСОБА_1  до ПАТ «СГ «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого було визнано неподаною та повернуто позивачу.
Крім того, роз`яснено, що повернення позову не перешкоджає повторному зверненню з ним до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для його повернення.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 березня 2020 року, та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
При цьому апелянт також посилається на те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального законодавства, оскільки на виконання ухвали суду про залишення позову без руху від 11.03.2020 року, 23.03.2020 року направлено до суду заяву про усунення недоліків, в якій надано обґрунтовану відповідь на кожен недолік встановлений суддею.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 01.07.2020 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У зв`язку з цим, судове засідання не проводиться.

Частиною 2 ст. 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього рішення є 01.07.2020 року.

При цьому колегією суддів враховано, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі та про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи від 22.05.2020 року, останні отримали належним чином (а.с.37-38, 39-42).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що недоліки позовної заяви усунуті не були, тому, відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України, позов вважається неподаним та має бути повернутий позивачу.

Апеляційний суд вважає, що такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права.
Так, як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваною ухвалою позовну заяву  ОСОБА_1  про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілогоповернуто позивачу.
Підставою для повернення позовної заяви стало недодержання вимог, викладених у ст.175 і 177 ЦПК України та не усунення недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі суду від 11.03.2020 року про залишення позову без руху. 
Судом зазначено, що зазначені в ній недоліки були усунуті лише частково (надано нову редакцію позовної заяви), а інші недоліки до цього часу усунуті не були.

Однак з цього приводу колегія суддів зазначає, що ухвала Татарбунарського районного суду Одеської області від 27.03.2020 року не відповідає нормам закону, оскільки не містить жодних обґрунтувань щодо недоліків які позивачем були усунені, а які недоліки позивач не усунув та чому не усунення таких недоліків перешкоджає відкриттю провадженню у справі.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 11.03.2020 року встановлено, що позивачем було помилково обрано підставу звільнення від сплати судового збору за п.2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», оскільки матеріали справи не містять підтверджень того, що  ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні.
Апеляційний суд зазначає, що вказаний висновок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, виходячи з наступного.
Згідно п.2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом її розгляду є відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок смерті фізичної особи, а саме: дочки позивачки  ОСОБА_1 .
При цьому, позивачка посилалась на положення ст.ст. 23, 1167, 1168, 1187 ЦК України, якими передбачено, що шкода завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується без наявності вини заподіювача та не містить вимоги про те, щоб особи яким шкода заподіяна, були обов`язково залученими в якості потерпілих у кримінальному провадженні.
В заяві про усунення недоліків представник позивачки вказав, що жодної помилки в обранні норми закону, яка звільняє позивачку від сплати судового збору, в позовній заяві не має.

Що стосується вимог ухвали від 11.03.2020 року, що у справах про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, позивачі звільняються лише від сплати судового збору в частині стягнення матеріальної шкоди, проте вимоги в частині стягнення моральної шкоди обтяжуються судовим збором, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно глави 82 ЦК України шкода поділяється на майнову та моральну.
Статтями 1167 та 1168 ЦК України встановлено випадки та порядок відшкодування моральної шкоди.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» чітко визначено, що від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди. Тобто дана норма Закону не містить розмежування на майнову та моральну шкоду, а навпаки охоплює всі види шкоди, завданої каліцтвом або ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачу було завдано шкоди здоров`ю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Внаслідок цього, позивачка звернулась до суду з вимогою про стягнення саме шкоди, в тому числі майнової та моральної, заподіяної їй смертю її дочки. А тому, позивачка звільнена від сплати судового збору в усіх інстанціях, про що нею було вказано у заяві про усунення недоліків від 23.03.2020 року.

Також, суд першої інстанції зазначив в ухвалі Татарбунарського районного суду Одеської області від 11.03.2020 року, що в матеріалах справи відсутній поліс цивільно-правової відповідальності АЕ/8561203.
Однак оригінал вказаного полісу знаходиться у страхувальника, а у страховика залишається лише копія для звіту. Оскільки позивачка не являється стороною договору АЕ/8561203, то не може мати у своєму розпорядженні копії вказаного договору. 

Крім того, ухвалою суду від 11.03.2020 року також встановлено, що до позовної заяви не додано ордер адвоката або ж довіреність, видана позивачем на адвоката, яким підписана позовна заява. До позовної заяви додано копію довіреності на ряд фізичних осіб, в тому числі ОСОБА_2 , яка подана не в оригіналі, що суперечить вимогам ст. 62 ЦПК України.
Разом з тим, вказаний висновок суду першої інстанції є необґрунтованим, оскільки ч. 4 ст. 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.
Конституцією України проголошено, що утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України).
Виходячи зі змісту ст. 131-2 Конституції України, обов`язковою вимогою для здійснення представництва іншої особи у суді є те, що таке представництво може здійснювати виключно адвокат (за винятком випадків, встановлених законом).

Так, колегія суддів зазначає, що правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні регулюються Законом України від 05.07.2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
За змістом ч.1, ч.3 ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Таким чином, ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не встановлює, що в довіреності, виданій на ім`я фізичної особи – адвоката, обов`язково зазначається про те, що такий представник є саме адвокатом. Не має таких вимог в ЦПК України та ЦК України, якими врегульовано питання представництва за довіреністю.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що у тексті довіреності, на підставі якої адвокат здійснює представництво у суду, обов`язково повинно бути вказано, що її видано саме адвокату, є помилковим.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 12 жовтня 2018 року у справі № 098/1101/17. 
У зв`язку з викладеними обставинами, та у відповідності до ч.1 та ч.5 ст. 4 ЦПК України, згідно яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів при цьому жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач надала суду докази, які підтверджують обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Таким чином, повернення позовної заяви  ОСОБА_1 є порушенням права позивача на доступ до правосуддя, оскільки згідно норм законодавства України кожна особа наділена правом на звернення до суду за захистом своїх прав та свобод, а на суд в свою чергу покладено обов`язок повного та всебічного розгляду виниклих спорів, що можливо лише під час розгляду справи по суті.
Крім того, слід зазначити, що за змістом ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції державою гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
ЄСПЛ при розгляді справ виходить із того, що, реалізуючи положення Конвенції необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддяповинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.
Статтею 13 Конвенції державою також гарантовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім того, згідно вимог ст. 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про визнання неподаною та повернення позовної заяви  ОСОБА_1 , оскільки такий висновок не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її повністю спростовують, оскільки ухвалу постановлено не у відповідності до вимог процесуального права.
У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 379, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити.
Ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 27 березня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра