ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/5393/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:           Дурасової Ю.В.,
суддів:                               Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
секретар судового засідання: Новошицька О.О.
за участю:          позивача: ОСОБА_1 ;
                              представника відповідача та третьої особи: ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській  області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 (головуючий суддя Єфанова О.В., повний текст складено 07.02.2020)
в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській  області, третя особа: Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 11.06.2019 до суду з адміністративним позовом до відповідача Головного управління Національної поліції  Дніпропетровській області, третя особа - ліквідаційна комісія Головного  управління МВС в Дніпропетровській області, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив: 
- визнати бездіяльність відповідача щодо проведення перерахунків та виплати при звільненні ОСОБА_1 невикористаної щорічної і додаткової відпустки за період з 2012 по 2018 рік включно - протиправною;
- зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до Наказу №146 о/с від 02.05.2019 Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області щодо визначення виплати компенсації ОСОБА_1 за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за період з 2012 по 2018 роки включно;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за період:
- 2012 рік - за 30 днів невикористаної відпустки;
- 2013 рік - за 30 днів невикористаної відпустки;
- 2014 рік - за 30 днів невикористаної відпустки;
- 2015 рік - за 30 днів невикористаної відпустки;
- 2016 рік - за 15 днів невикористаної відпустки;
- 2017 рік - за 16 днів невикористаної відпустки;
- 2018 рік - за 37 днів невикористаної відпустки.
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку за період з 2012 по 2018 рік включно, з дати звільнення - 03.05.2019 по день винесення рішення у справі на користь позивача, з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до Витягу з Наказу №146 о/с від 02.05.2019 капітана поліції ОСОБА_1 звільнено за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України “Про Національну поліцію” з 3 травня 2019 року. Вказаний Витяг з Наказу №146 о/с від 02.05.2019р. не містить інформації щодо частини невикористаної щорічної відпустки за час, що передує року звільнення, тобто із 2012 по 2018 роки включно, отже, не враховано всі дні невикористаної оплачуваної щорічної відпустки та не нараховано до виплати компенсацію за всі дні невикористаної оплачуваної відпустки, чим порушуються його права та охоронювані законом інтереси. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову відповідача щодо виплати при звільненні позивача грошово компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки за 2012, 2013 роки та за період з 2016 по 2018 рок включно. 
Стягнуто на користь позивача з відповідача суму компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки в розмірі 50597,12грн. (з урахуванням утримання відповідних податків і зборів).
В решті позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, обґрунтовано тим, що позивач звільнений з Національної поліції наказом №146о/с від 02.05.2019 року, однак під час звільнення позивача зі служби не здійснено виплату компенсації за невикористані дня відпусток за 2012-2018 роки. Положення ст. 117 КЗпПУ не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати компенсації за невикористані дня відпусток. Оскільки згідно довідки про середньоденне забезпечення позивача складає 395,29грн., а згідно доказів кількість днів невикористаної відпустки за 2012-2018 роки становить 128днів, то розмір компенсації становить 395,29грн. х 128днв = 50597,12грн. Оскільки Порядком виплати грошового забезпечення поліцейським від 06.04.2016 року №260 не регульовано питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, тому при вирішенні питання щодо стягнення компенсації за невикористану частину відпустки за 2016-2018 роки підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства (КЗПпУ та ЗУ «Про відпустки»).  
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на те, що позивач проходив службу у ГУ МСВ України в Дніпропетровській області, тому відсутні підстави для стягнення з Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській  області компенсації за невикористані відпустки позивача за 2012, 2013 роки, оскільки позивач в ці роки перебував у відносинах публічної служби з ГУ УМВС, а не з ГУНП (в 2012, 2013 роках ГУПП взагалі не існувало). Вважає, що за період з 2016 по 2018 роки також безпідставно з  Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській  області стягнуто на користь позивача компенсацію за невикористані дні відпустки, оскільки спеціальною нормою встановлено, що особи рядового і начальницького складу ОВС, які звільняються, мають право на компенсацію за невикористану відпустку тільки за рік, у якому вони були звільнені (абз. 2 п. 56 Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ. Відповідно до ч. 10 ст. 93 ЗУ №580, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, врегульовані нормами п. 8 розділу ІІІ Порядку №260, які є спеціальними нормами та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Також зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений ч. 2 ст. 122 КАС України. Зазначає, що питання нарахування та виплати компенсації за невикористану відпустку працівникам органів внутрішніх справ та працівникам поліції врегульовано  спеціальними  нормами. Грошова компенсація за період  з 2012 по 06.11.2015 рік позивачу не здійснювалось, оскільки не передбачено такий обов`язок Законом України  “Про  відпустки”. Що стосується служби в поліції з  07.11.2015 року по  03.05.2019 р., то відповідно до Закону України “Про  національну поліцію”, при звільненні грошова компенсація поліцейському виплачується тільки за частину невикористаної  відпустки за рік у якому особа звільняється. Відповідно  до  Наказу №146 о/с від 02.05.2019 р. невикористана частина щорічної  відпустки за 2019 рік складала 10 діб, додаткової  оплачуваної  відпустки у 2019 році склала 2 доби.  Таким чином належні виплати  здійснені позивачу в повному обсязі.
Позивачем до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване. Посилається на те, що Головне управління Національної поліції України в Дніпропетровській  області по суті є правонаступником УМВС. Частиною 1 ст. 24 ЗУ «Про відпустки» №504 від 15.11.1996 року передбачена виплата грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки. За загальним правилом пріоритетом є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство застосовується у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. 
У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Надано пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.
Позивач в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, залишивши рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване. Надав пояснення аналогічні, викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до Наказу ДДУВС №256 від 07.08.2006 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ. 
06.11.2015 Наказом ГУМВС №485 о/с позивач звільнений з органів внутрішніх справ та  07.11.2015 Наказом ГУНП №1 о/с - прийнятий на службу до Національної поліції України.
Наказом №146 о/с від 02.05.2019 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області позивача звільнено зі служби, при цьому, Наказ №146 о/с від 02.05.2019р. не містить інформації щодо частини невикористаної щорічної відпустки за час, що передує року звільнення, тобто із 2012 по 2018 роки включно. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України “Про  національну поліцію” № 580-VIII від 02.07.2015 року, Закону України  “Про  відпустки” №504 від 15.11.1996 року, норми Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого  наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 (Порядок №260).
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Предмет даного спору стосується виплати позивачу компенсації за невикористану частину щорічної основної оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за період з 2012 по 2018 роки.
Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Надання всім працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України. 
Умови, тривалість і порядок надання працівникам відпусток визначають Кодекс законів про працю України та Закон України „Про відпустки". 
Позивач в період з 07.08.2006 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 по 02.05.2019 – в поліції (правоохоронні органи України, утворені для забезпечення протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку).
06 лютого 2020 року у справі №818/1276/17 Верховний Суд висловив свою правову позицію щодо стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні зі служби з Національної поліції України. 
Зокрема, у вказаній постанові Верховного Суду зазначено, що спеціальними нормами, що регулюють правовідносини щодо питань виплати грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні є Закон України “Про  національну поліцію” (№580-VIII)  та Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого  наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260  (далі - Порядок № 260). 
За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 року в справі № 21-8а15, при цьому, Верховний Суд не відступив від такої правової позиції.
Питання виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки поліцейським, які звільняються, врегульовані нормами пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, які є спеціальними за своєю правовою природою та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року в справі №820/5122/17 і Верховний Суд також не відступив від такої позиції.
На підставі пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції.
Виходячи з викладеної норми Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Згідно із ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. 
Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Надання всім працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України. Умови, тривалість і порядок надання працівникам відпусток визначають Кодекс законів про працю України та Закон України „Про відпустки". 
Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також ті громадяни України, які працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 Закону України "Про Національну поліцію" (№ 580-VIII) поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. 
Отже, Основним законом та спеціальним законом передбачено, що поліцейський реалізує гарантоване право на відпочинок в тому числі шляхом використання чергової щорічної оплачуваної відпустки.
При цьому, не реалізація працівником права на відпустку у відповідний рік - не є підставою для позбавлення особи такого права, або права на компенсацію за невикористану відпустку. 
В силу частини 2 ст. 93 Закону України "Про Національну поліцію" (№580-VIII) тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить 30  календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. 
Частиною 10 статті 93 цього Закону встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
При цьому, абзацом 2 частини 11 ст. 93 цього закону визначено, що за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Таким чином зазначена норма передбачає, що невикористана частина відпустки поліцейського може бути приєднана на наступний рік.
Водночас, ця норма не обмежує право поліцейського на приєднання невикористаної частини відпустки лише одним роком.
Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. 
Право на відпочинок є конституційним правом.
При цьому,  Конституцією України не передбачено обмеження поліцейським права на відпустку, або права на компенсацію за невикористану відпустку в період за 2016-2018 роки.
Матеріалами справи підтверджується, що позивача звільнено зі служби в Національній поліції з 3 травня 2019 року за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України “Про Національну поліцію” (Наказ №146 о/с від 02.05.2019).
Водночас, згідно витягу з Наказу №146 о/с від 02.05.2019 встановлено преміювання за травень 2019 року у розмірі 133,408%. Невикористана частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік складає 10 діб, додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році складає 2 доби. Стаж служби для виплати одноразової грошової допомоги: 12 років 08 місяців 26 днів. Підстава: рапорт Кожевнікова О. М. від 19 квітня 2019 року (а.с. 15 т. 1).
Отже, з Наказу №146 о/с від 02.05.2019р. вбачається, що позивачу визначено дні невикористаної відпустки (основної та додаткової) тільки за 2019 рік. 
Однак, щодо відпусток позивача за 2016-2018 роки в період служби в Національній поліції вказаний наказ інформації не містить, при цьому, позивач зазначає, що відпустки за роки, що передували звільненню йому не надавалися та компенсації за дні невикористаних (основної та додаткової ) відпусток не виплачувалися.
Оскільки відповідач (ГУ Національної поліції України в Дніпропетровській  області) надає апеляційну скаргу лише в частині задоволених вимог, то колегія суддів апеляційної інстанції перевіряє рішення суду першої інстанції лише щодо компенсації за невикористану відпустку поліцейським за 2016-2018 роки (з урахуванням того, що суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позовних вимог за 2014, 2015 роки). 
Для встановлення істини у справі слід дослідити докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, зокрема, накази відповідача щодо надання позивачу щорічних основних та додаткових відпусток за 2016-2018 роки.
Так, в силу норм законодавства України у позивача є конструкційне право на відпочинок,  зокрема, на відпустку,  при цьому у відповідача є обов`язок надати відпустку.
Виконання відповідачем обов`язку щодо надання відпустки позивачу може бути підтверджений лише належним доказом, а саме, відповідним наказом про відпустку.
Водночас, рапорти позивача про надання відпустки, не є належним доказом надання відпустки, оскільки такий рапорт може підтверджувати лише те, що позивач бажав реалізувати своє право на відпустку у зв`язку з чим і звертався до відповідача; заява про надання матеріальної допомоги на оздоровлення також не може бути підтвердженням надання відпусти, оскільки така заява підтверджує лише звернення позивача до відповідача з вимогою про надання матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с.110 т. 2).   
Матеріали  справи містять підтвердження, що 08.05.2019 року Позивач звернувся до відповідача (ГУ Національної поліції України в Дніпропетровській  області) зі скаргою про проведення перерахунку днів щорічної невикористаної відпустки та невикористаної додаткової відпустки за період 2012-2019 року, внести  зміни  до  Наказу №146о/с від  02.05.2019 року (а.с. 49-50 т. 1).
Листом від 28.05.2019 року №20/12-К-131 Головного управління Національної поліції в  Дніпропетровській області зазначено що відповідно до п. 10 ст. 93 розділу ІХ Закону України «Про Національну поліцію» за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону, тому підстав для внесення змін до Наказу ГУНП №146о/с від  02.05.2019 року не має (а.с 51 т. 1).
На думку колегії апеляційної інстанції, відповідач при наданні зазначеної відповіді мав також проаналізувати абзац 2 частини 11 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію», згідно якого визначено, що за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Законом України від 29.05.2001 року № 2481-ІІІ була ратифікована Конвенція Міжнародної організації праці №132 1970 року про оплачувані відпустки.
Згідно ст. 12 цієї Конвенції угоди про вимову від права на мінімальну щорічну оплачувану відпусту чи про невикористання такої відпустки з заміною її компенсацією чи іншим способом визначаються недійсними чи забороняються. Це правило є обов`язковим для виконання на території України.
Тому відповідач зобов`язаний був надавати відпустку позивачу щорічно щонайменше на 24 календарні дні (а іншу частину відпустки допускається замінити компенсацією). 
Оскільки, згідно вищевказаних загальних положень неможливо замінити щорічну відпустку компенсацією (обов`язково повинна бути надана щорічно відпустка щонайменше на 24 календарні дні), то грошова компенсація за невикористану відпустку нараховується згідно ст. 83 КЗПП України, та може бути стягнута за всі дні невикористаної працівником основної й додаткової щорічної відпустки, - тільки в разі звільнення працівника з роботи, а під час роботи працівника, компенсація за невикористану відпустку може бути нарахована лише за частину невикористаної відпустки.
Так, відпустки за попередні роки, якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, на підставі ст. 238 КЗПП України суд має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпусти. 
Таке ж роз`яснення міститься в листі Міністерства соціальної політики України №207/13/116-12 від 21.06.2012 р. «Про грошову компенсацію за невикористану відпустку».
Матеріали справи не містять даних, що позивач не реалізував своє право на відпустку з його вини. 
Натомість матеріали справи містять підтвердження, що відповідач не в повному обсязі виконав свій обов`язок щодо надання позивачу відпустки  в період 2016-2018 роки. 
Так, матеріалами справи підтверджується, що за час проходження служби в ОВС з 01.01.2012 по 06.11.2015 ОСОБА_1 звертався з рапортом до керівництва Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області про надання щорічної відпустки - двічі (рапорт від 05.08.2014, рапорт від 30.07.2015). В даному позові ГУ МВС України в Дніпропетровській області позивачем зазначено як третя особа, будь-які зміни суб`єктивного скалу учасників процесу неможливі в суді апеляційної інстанції. 
Матеріалами справи підтверджується, що за час проходження служби позивача в поліції позивач звертався до керівництва ГУНП (до відповідача) про надання відпустки за час проходження служби в органах поліції з 07.11.2015 по 03.05.2019 – двічі, про що свідчать рапорти від 09 грудня 2016 року та від 12 вересня 2018 року (а.с. 118, 119, 120 т. 1).
Водночас, витягами з Наказів №358 о/с від 19.12.2016 року та №256 о/с від 17.09.2018 року підтверджується, що позивачу надавалися частини щорічної оплачуваної відпустки за 2016 та 2017 роки (а.с. 116, 117 т. 1). 
Зокрема, згідно Наказу №358 о/с від 19.12.2016 року позивачу надана частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2016 рік тривалістю 22 доби (з урахуванням 2 святкових днів) з 25.12.2016 року по 15.01.2017 року з виплатою матеріальної допомоги. Підстава: рапорт від 9 грудня 2016 року (а.с. 116, т. 1).
Наказом №256 о/с від 17.09.2018 (відпустка за 2017 рік) підтверджується, що позивачу надана частина щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік тривалістю 21 добу (з урахуванням 1 святкового дня) з 1 по 21 жовтня 2018 року. Підстава: рапорт від 12.09.2018 року (а.с. 117 т. 1).
Зазначене підтверджує, що позивачу за 2016 та 2017 роки відповідачем було надано частини щорічної основної  оплачуваної відпустки.
Згідно відповіді Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 12.09.2019 року №20/2-13-56аз, за 2016 позивач не використав частину щорічної основної відпустки в кількості 10 діб та додаткову відпустку за вислугу років у кількості 5 діб; за 2017 рік не використав частину щорічної основної відпусти у кількості 10 діб та додаткову відпустку за вислугу років у кількості 6 діб. Стосовно надання відпустки за 2018 рік у зазначеній відповіді не вказано (а.с. 182-183 т. 1).
Згідно документів, отриманих з Державного архіву МВС України, Головного Управління Національної  поліції в Дніпропетровській області, позивач:
- у 2012 році за отриманням відпусток не звертався (06 р.04 м. 24 д - Вислуга років для додаткової на кінець року)
- у 2013 році за отриманням відпусток не звертався  (07 р.04 м. 24 д - Вислуга років для додаткової на кінець року)
- у 2014 році за отриманням відпусток звертався  згідно Рапорту ОСОБА_1 від 05.08.2014, Отримано 30 діб згідно наказу ДМУ ГУМВС від 08.08.2014 № 59 о/с (08 р. 04 м. 24 д. Вислуга років для додаткової на кінець року)
- у 2015 році за отриманням відпусток звертався  згідно Рапорту ОСОБА_1 від 30.07.2015, Отримано 30 діб згідно наказу ДМУ ГУМВС від 04.08.2015 № 63 о/с (09 р. 04 м. 24 д. Вислуга років для додаткової на кінець року)
- у 2016 році за отриманням відпусток звертався  згідно Рапорту ОСОБА_1 від 09.12.2016, Отримано 20 діб згідно наказу ГУНП від 09.12.2016 № 358 о/с (10 р. 04 м. 24 д. Вислуга років для додаткової на кінець року 5 діб)
- у 2017 році за отриманням відпусток звертався  згідно Рапорту ОСОБА_1 від 01.09.2017, Отримано 20 діб згідно наказу ГУНП від 17.09.2017 № 256 о/с (11 р. 04 м. 24 д. Вислуга років для додаткової на кінець року 6 діб)
- у 2018 році за отриманням відпусток не звертався  (12 р.04 м. 24 д - Вислуга років для додаткової на кінець року 7 діб).
Право позивача на відпустку кореспондується з обов`язком відповідача надати відпустку.
Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року (ч.ч. 5-7 ЗУ "Про Національну поліцію" №580-VIII).
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення ч.ч. 8, 11 ст. 93 Закону України "Про Національну поліцію" № 580-VIII, а саме, до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Пунктом 10 ст. 93 Закону України "Про Національну поліцію" № 580-VIII передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Згідно п. 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованого в міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі - Порядок № 260), - за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Натомість, вказані норми не зазначають про те, що передбачене право особи на відпустку нівелюється в разі не надання відпустки у відповідний період. 
Законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року, при цьому особа не втрачає право на відпустку в разі не одержання відпустки протягом календарного року. 
Не передбачено законодавством України позбавлення особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарного році. 
Водночас, законодавством України надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, в наступному календарному році, в тому числі і за умови, що таким роком звільнення,  поліцейський має право на чергову відпустку за поточний календарний рік, а також на відпустки, що не були використані в попередніх роках.  
На думку колегії суддів апеляційної інстанції вимоги ч. 10 ст. 93 закону України "Про Національну поліцію" та п. 8 розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із  специфічними умовами навчання, якими передбачається виплата компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, суд першої інстанції правильно розтлумачив як такі, що дають право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення.
При вирішенні питання щодо стягнення компенсації за невикористану частину відпустки за 2016-2018 роки підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме норми Кодексу законів про працю України, Закону України "Про відпустки", Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок КМУ №100), оскільки спеціальними нормами зазначене питання не вирішено.
Згідно ч.1 ст. 83 Кодексу законів про працю України (КЗпПУ), ч.1 ст.24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Аналогічні приписи визначені також у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року по справі №804/3722/17.
В силу ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Конституцією України не передбачені випадки обмеження права поліцейського щодо надання йому чергової відпустки та виплати компенсації за невикористану відпустку у 2012-2018 роках. 
Оскільки матеріалами справи підтверджено, що в ході служби в поліції не використано позивачем:
- у 2016 році  - 10 діб основної  та 5 діб додаткової
- у 2017 році  - 10 діб  основної та 6 діб додаткової
- у 2018 році - 30 діб основної  та  7 діб додаткової, 
що в  загальній кількості діб за період 2016-2018 років становить  68 діб.
Згідно Довідки про середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_3 , розмір якого на день звільнення позивача складає 395,29 грн. (з включенням відповідних податків та зборів).
Тому, розмір компенсації за невикористані дні відпустки у період служби в поліції в 2016-2018 роки має становити 389,36 грн. х 68 діб = 26 476,48грн.
З урахуванням того, що матеріали справи не містять підтверджень, що в 2012 та 2013 роках позивачу надавалася щорічна оплачувана відпустка (30 та 30 календарних днів) загальна кількість невикористаної відпустки становить 128 днів, що відповідає розміру 50597,12грн.
Оскільки з вказуванням Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, яким визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників, та з врахуванням пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, при цьому, розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення, то суд апеляційної інстанції вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 50597,12грн. як компенсацію за невикористану відпустку.
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що сторони не позбавлені права врегулювати будь-який спір шляхом примирення. Врегулювання спору шляхом примирення сторін можливе на будь-якій стадії процесу, навіть в ході виконавчого провадження. Примирення сторін може бути одним із найбільш ефективних способів розв`язання спору, який економить час та витрати сторін та допомагає дійти спільного вирішення проблеми  шляхом поступок як з боку позивача так і з боку відповідача.  
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, виходячи з обставин справи та норм законодавства України, що регулює дані правовідносини, права, свободи та інтереси позивача захищені судовим рішенням.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому можуть бути підставою для його скасування.
Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській  області – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили 24.06.2020 та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу п.2 ч.5 ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Строки касаційного оскарження, з урахуванням п. 3 Розділу IV «Прикінцеві Положення» КАС України в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020, продовжуються на строк дії карантину.
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 24.06.2020.
В повному обсязі постанова виготовлена 01.07.2020.
   
Головуючий   суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова