ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2020 року 
м. Київ
справа №813/791/17
адміністративне провадження №К/9901/59530/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №813/791/17
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, відділу примусового виконання рішень територіального управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Галицький відділ Державної виконавчої служби міста Львова, 
про стягнення моральної і матеріальної шкоди, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 6 березня 2018 року (прийняту у складі: головуючого судді Грень Н.М.)
і постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2018 року (прийняту у складі: головуючого судді Довгої О.І., суддів Залімського І.Г., Улицького В.З.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії через довготривалу пасивну бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (правонаступником якого є Головне управління національної поліції у Львівській області), Головного територіального управління юстиції у Львівській області, відділу примусового виконання рішень територіального управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області і Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова і відшкодувати моральну шкоду у розмірі: 10000,00 грн і матеріальну шкоду у розмірі: 5695,76 грн, яка була завдана протиправними діями і бездіяльністю Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (правонаступником якого є Головне управління національної поліції у Львівській області), Головного територіального управління юстиції у Львівській області, відділу примусового виконання рішень територіального управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області і Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова;

- стягнути солідарно із Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (правонаступником якого є Головне управління національної поліції у Львівській області), Головного територіального управління юстиції у Львівській області, відділу примусового виконання рішень територіального управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області і Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі: 10000,00 грн і матеріальну шкоду у розмірі: 5695,76 грн, яка була завдана протиправними діями і бездіяльністю Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (правонаступником якого є Головне управління національної поліції у Львівській області), Головного територіального управління юстиції у Львівській області, відділу примусового виконання рішень територіального управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області і Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова;

- зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, відділ примусового виконання рішень територіального управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області і Галицький відділ державної виконавчої служби міста Львова виконати свій обов`язок і стягнути солідарно на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі: 10000,00 грн і матеріальну шкоду у розмірі: 5695,76 грн, яка була завдана протиправними діями і бездіяльністю Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (правонаступником якого є Головне управління національної поліції у Львівській області), Головного територіального управління юстиції у Львівській області, відділу примусового виконання рішень територіального управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області і Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова; 

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду у адміністративній справі №813/791/17 шляхом зобов`язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (правонаступника Головного управління національної поліції у Львівській області), Головного територіального управління юстиції у Львівській області, відділу примусового виконання рішень територіального управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова, подати у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду у адміністративній справі №813/791/17, а в разі неподання такого звіту ухвалою суду на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за не виконання рішення суду- накласти штраф у розмірі до тридцяти мінімальних заробітних плат за клопотанням ОСОБА_1 ;

- за результатами розгляду поданого звіту винести ухвалу про накладення штрафу на керівників Головного управління МВС України у Львівській області (правонаступником якого є Головне управління національної поліції у Львівській області), Головного територіального управління юстиції у Львівській області, відділу примусового виконання рішень територіального управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області і Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова - в розмірі до тридцяти мінімальних заробітних плат;

- клопотання про накладення штрафу на Головне управління МВС України у Львівській області (правонаступником якого є Головне управління національної поліції у Львівській області), Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, відділ примусового виконання рішень територіального управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області та Галицький відділ державної виконавчої служби міста Львова - вважати заявою ОСОБА_1 , тому половину суми штрафу стягнути з відповідача на користь позивача або за ініціативою суду, а іншу половину - до Державного бюджету України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі упродовж тривалого проміжку часу проявляли протиправну бездіяльність, яка полягала у незабезпеченні виконання рішення суду, яке набрало законної сили і є обов`язковим до виконання. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 6 березня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. 

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області; Головного територіального управління юстиції у Львівській області при примусовому виконанні рішення Львівського окружного адміністративного суду за виконавчим листом від 27 березня 2014 року №2а-10798/12/1370.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції виходив з того, що для належного й ефективного примусового виконання виконавчих документів Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами державним виконавцям надано право вчиняти необхідні виконавчі дії, а також їх наділено необхідними компетенціями і повноваженнями.

Водночас своєчасне провадження виконавчих дій і належне здійснення державними виконавцями своїх повноважень є, в свою чергу, їх обов`язком, позаяк, це спрямовано на виконання завдань і функцій державної виконавчої служби. Отже, суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача щодо тривалої бездіяльності компетентних органів при тривалому невиконанні рішення, відтак дійшов висновку про задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області; Головного територіального управління юстиції у Львівській області при примусовому виконанні рішення Львівського окружного адміністративного суду за виконавчим листом від 27 березня 2014 року №2а-10798/12/1370.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2018 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 6 березня 2018 року скасовано і ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Судове рішення мотивовано тим, що в ході апеляційного розгляду справи було встановлено, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача і суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і що є підставою для скасування оскарженого судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2018 року, залишити в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 6 березня 2018 року в частині задоволених позовних вимог, а в частині позовних вимог у задоволенні яких було відмовлено, скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Зокрема, скаржник зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій є необґрунтованими, прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також без повного і всебічного з`ясування обставин справи. В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на те, що відмова у позові з тих підстав, що відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області є неналежним відповідачем у справі суперечить вимогам закону і не може бути підставою для застосування судом апеляційної інстанції приписів статті 317 КАС України при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Інші учасники справи заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не надали.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2013 року зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням до неї доплати за роботу в нічний час з моменту призначення пенсії з 1 травня 2008 року. Зазначена постанова набрала законної сили 18 лютого 2014 року.

На підставі заяви позивача і виконавчого листа від 27 березня 2014 року №2а-10798/12/1370 державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області відкрив виконавче провадження у справі ВП №43004095. 

Відповідно до постанови державного виконавця від 10 липня 2014 року зазначене виконавче провадження ВП №43004095 було закінчене на підставі пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

У подальшому, як зазначив позивач, ним було повторно скеровано виконавчий лист від 27 березня 2014 року №2а-10798/12/1370 до виконання. У зв`язку з чим, відповідно до заяви про примусове виконання рішення від 11 серпня 2014 року, постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 12 серпня 2014 року було відкрито виконавче провадження ВП №4436302 з виконання виконавчого листа від 27 березня 2014 року №2а-10798/12/1370.

Зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 серпня 2014 року ВП №4436302 судами встановлено, що боржнику Головному управлінню Пенсійного фонду України у Львівській області було надано строк для самостійного виконання рішення до 19 серпня 2014 року.

Однак станом на момент звернення позивача з цим позовом до суду постанова Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2013 року не була виконана. 

Позивач стверджував, що всі дії державного виконавця на виконання рішення, зокрема, накладення штрафів на боржника, подання до правоохоронних органів з метою притягнення до кримінальної відповідальності, виявились безрезультатними і марними.

Відтак, позивач вважає, що йому завдано значних моральних і матеріальних витрат, які просить стягнути з відповідачів.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з положеннями статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону:

1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом;

4) в інших передбачених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Частиною другою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно з частинами першою, другою статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Положеннями статті 89 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до КАС України, зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Приписами частини першої статті 341 КАС України (тут і надалі в редакції чинній до 8 лютого 2020 року) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - «Конвенція») людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Слід зазначити, що суди першої й апеляційної інстанцій під час розгляду справи дослідили і встановили факт вчинення державним виконавцем всіх необхідних і передбачених законодавством України дій на виконання рішення суду, зокрема, накладення на боржника штрафів, а також звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону. Отже, Верховний Суд, зауважує, що в діях державного виконавця під час виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2013 року була відсутня протиправна бездіяльність.

Натомість станом на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що зазначена постанова не була виконана. Однак відповідальність за невиконання рішення, яке набрало законної сили і є обов`язковим до виконання, несе саме боржник.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що під бездіяльністю слід розуміти не вчинення в установлений законом строк дії, яку суб`єкт владних повноважень повинен вчинити в силу вимог закону чи підзаконного нормативно-правового акту. Бездіяльність - це, як правило, пасивна поведінка.

У випадку, що розглядається, як предметом оскарження, так і загальною підставою та спрямованістю заявлених позовних вимог, є бездіяльність боржника щодо виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2013 року.

Позивач не визначив, суди не встановили, а суд касаційної інстанції з огляду на встановлені судами обставини не вбачає, які саме визначені Законом України «Про виконавче провадження» чи іншими нормативно-правовими актами дії відповідачі повинні були вчинити, але не вчинили.

За наведених обставин суд касаційної інстанції констатує безпідставність позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідачів.

Разом з тим, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача і суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача, адже за змістом частини сьомої статті 48 КАС України заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з Положенням про Державну виконавчу службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року №229, Державна виконавча служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до закону.

З 7 квітня 2015 року вищевказане Положення втратило чинність у зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 2015 року №150, якою погоджено пропозицією Міністерства юстиції щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» функцій і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, які припинені.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року №17 ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності. Крім того, пунктом 2 встановлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять:

1) Міністерство юстиції України;

2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відповідно до пункту 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2832/5 «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України», який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за №1302/29432, органами державної виконавчої служби є:

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень;

управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень;

районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Наказом Міністерства юстиції від 20 квітня 2016 року №1183/5 затверджено Типове положення про управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, відповідно до пункту 1 якого управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі (далі - Управління) є органом державної виконавчої служби, який входить до системи органів Міністерства юстиції України, підпорядковується Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент) та є структурним підрозділом головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі (далі - головне територіальне управління юстиції).

До складу Управління входить відділ примусового виконання рішень.

Отже, відділи примусового виконання рішень є структурними підрозділами управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, які, в свою чергу, входять до системи органів державної виконавчої служби.

У розумінні приписів КАС України, вказані структурні підрозділи не можуть бути відповідачами в адміністративних справах щодо оскарження дій, рішень та бездіяльності державних виконавців.

Ураховуючи те, що наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним, у разі подання позовної заяви до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, необхідно за правилами статті 48 КАС України здійснювати заміну неналежного відповідача на належного.

Згідно з частиною третьою статті 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції (частина сьома статті 48 КАС України).

З аналізу статті 48 КАС України слідує, що заміна первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції.

Аналогічний правовий висновок Верховного Суду, викладений зокрема у постановах від 13 лютого 2019 року у справі №336/2138/17 (2-а/336/223/2017), 26 червня 2019 року у справі №303/3794/17, 9 серпня 2019 року у справі №821/2089/17, від 9 жовтня 2019 року у справі №456/2935/15-а, від 30 вересня 2019 року у справі №819/940/18 і від 31 жовтня 2019 року у справі №826/17241/16.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що відмова у задоволенні позову, поданого до неналежного відповідача, не позбавляє права позивача на звернення до суду з тим самим позовом вже до належного відповідача.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на повно встановлених обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка, з правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що доводи наведені у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного перегляду справи судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду