ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
24 червня 2020 року
м. Київ
справа № 237/1524/19
провадження № 51-1513 км 20  
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  прокурора ОСОБА_6 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 16 грудня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за  №12019050000000055 від 05 лютого 2019 року,  за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецька Донецької області, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України.  
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини                                
За вироком  Мар`їнського районного суду Донецької області від 03 жовтня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК України), та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.  Вирішено  питання щодо  речових доказів та процесуальних витрат  у кримінальному провадженні.
Згідно з цим вироком ОСОБА_7  визнаний винуватим у тому, що він  05 лютого 2019 року приблизно о 10 годині 40 хвилин, діючи в порушення приписів п.п. 12.6 ґ.; 12.9 б. Правил дорожнього руху України, керуючи технічно справним автомобілем «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_1 з перевищенням дозволеної швидкості руху транспортних засобів за межами населеного пункту, а саме зі швидкістю не менш ніж 110 км/годину, по проїжджійчастині автодороги сполученням «Донецьк-Запоріжжя» зі сторони м. Курахове в напрямку м. Донецька на території Мар`їнського району Донецької області, проїжджаючи ділянку дороги поблизу кілометрового знаку 192 км + 600 м вказаної автодороги, діючи необережно, в порушення вимог п.п. 10.1.; 11.3.; 14.2. в) Правил дорожнього руху України, проявляючи злочинну самовпевненість, належним чином не стежив за дорожньою обстановкою, не переконався у безпечності своїх дій, приступив до маневру обгону транспорту, який рухався попереду нього у попутному з ним напрямку, виїхав на зустрічну смугу для руху, де скоїв зіткнення з автомобілем «Daewoo Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, який рухався у зустрічному напрямку по своїй смузі руху. В результаті дорожньо-транспортної пригоди були травмовані та померли внаслідок отриманих тілесних ушкоджень: водій автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_8 , пасажири автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , пасажири автомобіля «Chevrolet Lacetti» ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Крім того, пасажири автомобілів  ОСОБА_14 та ОСОБА_15 отримали тілесні ушкодження середнього ступню тяжкості та легкі тілесні ушкодження відповідно.
Донецький апеляційний суд ухвалою від  10 липня 2018 року апеляційну скаргу захисника – адвоката ОСОБА_16 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , задовольнив частково, вирок Мар`їнського районного суду Донецької області від 03 жовтня 2019 року в частині призначеного покарання змінив. ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286 КК України призначив покарання у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. В решті вирок суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своїх доводів вказує, що  під час апеляційного розгляду небуло в повній мірі враховано тієї обставини, що заподіяна ОСОБА_7 шкода, не відшкодована всім потерпілим, внаслідок чого, така обставина, як добровільне відшкодування заподіяної шкоди, не може братися до уваги для застосування положень ст. 69-1 КК України. У зв`язку з чим  положення ст. 69-1 КК України не могли бути застосовані до ОСОБА_7 . Також посилається на те, що апеляційний суд не врахував, що правила ст. 69-1 КК України розповсюджуються лише на основне покарання і не стосуються додаткового.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор  ОСОБА_5  підтримав касаційну скаргу, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Мотиви суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Відповідно до приписів ст. 438  Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Відповідно до ст. 433 КПК України  суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
У той же час прокурор посилається на незаконність ухвали суду апеляційної інстанції та необхідність її скасування у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок  застосування закону, який не підлягав застосуванню, а саме положень ст. 69-1 КК України.
При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Крім того, відповідно до п. 1 та п. 2 ч.1 ст. 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, зокрема визнаються: з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.
Як вбачається із ухвали суду апеляційної інстанції, приймаючи рішення про зміну вироку в частині призначення покарання шляхом застосування положень ст. 69-1 КК України, апеляційний суд врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування заподіяних збитків потерпілим: ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , а також відсутність претензій  матеріального та морального характеру з боку потерпілого ОСОБА_19 . При цьому апеляційний суд врахував, що добровільне відшкодування збитків підтверджується відповідними заявами від потерпілих, які містяться в матеріалах справи, а також те, що будь-яких цивільних позовів в рамках кримінального провадження заявлено не було. 
У мотивувальній частині вироку суд першої інстанції зазначив, що потерпілий ОСОБА_15 у поданій заяві повідомив суд про факт відшкодування з боку обвинуваченого заподіяних йому матеріальних збитків, потерпілі   ОСОБА_17 та ОСОБА_18 подали до суду заяву із підтвердженням відшкодування збитків та відсутність претензій до ОСОБА_7 , потерпіла  ОСОБА_20 також подала заяву про відсутність претензій до обвинуваченого.
Факт визнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину в повному обсязі знайшов своє підтвердження у вироку. 
Таким чином, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність щирого каяття ОСОБА_7 , активного сприяння розкриттю злочину, добровільного відшкодування завданих збитків в повному обсязі, фактичного визнання своєї вини, а також щодо відсутності обставин, що обтяжують покарання.
Враховуючи відсутність у суду касаційної інстанції повноважень для переоцінки встановлених судами обставин справи, колегія суддів визнає встановленим судами першої та апеляційної інстанцій факт добровільного відшкодування збитків ОСОБА_7 із посиланням на показання потерпілих зафіксовані на технічному записі судового засідання та на подані ними заяви, якими цей факт підтверджується, що долучені до матеріалів кримінального провадження. 
При цьому, згідно ст. 69-1 КК України наявностіобставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Оскільки санкцією ч. 3 ст. 286 КК України передбачено максимальний строк основного покарання 10 років позбавлення, строк призначеного ОСОБА_7 покарання за вчинений злочин не міг перевищувати двох третин від нього, а саме: 6 років 8 місяців позбавлення волі.
Крім того, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 66 КК України, відсутності обставин, що обтяжують покарання, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність призначення засудженому альтернативного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
При цьому, питання призначення покарання визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Враховуючи викладене, при призначенні покарання та при визначенні строку додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, суд апеляційної  інстанції не вийшов за межі своїх дискреційних повноважень. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене засудженому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69-1 КК України відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого.
Наведене не надає колегії суддів підстав для висновку, протилежного тому, до якого дійшов суд апеляційної інстанції під час перевірки призначеного засудженому покарання, оскільки при його визначенні апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування положень ст. 69-1 КК України до основного покарання призначеного ОСОБА_7 та в межах передбачених законом повноважень зменшив йому термін додаткового покарання  до 2 років.
Враховуючи викладене,  колегія суддів також вважає висновки суду апеляційної інстанції такими, що узгоджуються з вимогами чинного законодавства.
Апеляційний розгляд здійснювався відповідно до вимог статей 404, 405 КПКУкраїни, а ухвала відповідає вимогам статті 419 КПКУкраїни.
Враховуючи те, що під час касаційного розгляду  не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення, касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Ухвалу Донецького апеляційного суду від 16 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу  прокурора ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                    ОСОБА_3