УХВАЛА

14 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 804/5464/17
адміністративне провадження № К/9901/21435/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача – Мартинюк Н.М.,
суддів – Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі №804/5464/17 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до Військової частини НОМЕР_1 , до Військової частини НОМЕР_2 , до Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
І. Суть справи
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства оборони України, до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до Військової частини НОМЕР_1 , до Військової частини НОМЕР_2 , до Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд своїм рішенням від 23 квітня 2019 року позов задовольнив частково:
- визнав протиправними дії Дніпропетровського обласного військового комісаріату щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 за період з 18 травня 2014 року до 22 травня 2015 року;
- зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 за період з 18 травня 2014 року до 22 травня 2015 року;
- визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_4 щодо не виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки у кількості 10 календарних днів;
- зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у кількості 10 календарних днів ОСОБА_1 ;
- стягнув з Військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду в розмірі 1000 грн на користь позивача.
В решті позовних вимог відмовив.
Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 25 червня 2020 року скасував рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року в частині задоволених позовних вимог щодо: визнання протиправними дій Дніпропетровського обласного військового комісаріату відносно не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 в період з 18 травня 2014 року до 22 травня 2015 року та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити його нарахування та сплату; визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_4 щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки у кількості 10 календарних днів та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити її нарахування та виплату; а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог відносно визнання протиправними дій Дніпропетровського обласного військового комісаріату, Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 щодо перевірки, нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги згідно приписів Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №460 від 17 вересня 2014 року, і прийняв в наведеній частині іншу постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково:
- визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 460 від 17 вересня 2014 року;
- визнав протиправними дії щодо не нарахування та не сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відносно ОСОБА_1 , зокрема: Дніпропетровського обласного військового комісаріату в період з 18 травня 2014 року до 31 грудня 2014 року, Військової частини польова пошта НОМЕР_5 в період з 1 січня 2015 року до 28 квітня 2015 року, Військової частини польова пошта НОМЕР_6 в період з 28 квітня 2015 року до 30 квітня 2015 року, Військової частини польова пошта НОМЕР_4 в період з 30 квітня 2015 року до 22 травня 2015 року;
- зобов`язав нарахувати та перерахувати до Пенсійного фонду України за ОСОБА_1 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування: за період з 18 травня 2014 року до 31 грудня 2014 року - Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України, що є правонаступником Дніпропетровського обласного військового комісаріату; за період з 1 січня 2015 року до 28 квітня 2015 року - Військову частину НОМЕР_1 , що є правонаступником Військової частини польова пошта НОМЕР_5 ; за період з 28 квітня 2015 року до 30 квітня 2015 року - Військову частину польова пошта НОМЕР_3 , що є правонаступником Військової частини польова пошта НОМЕР_6 ; за період з 30 квітня 2015 року до 22 травня 2015 року - Військову частину НОМЕР_2 , що є правонаступником Військової частини польова пошта НОМЕР_7 ;.
- визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015 рік, і стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015 рік в розмірі 2 659,10 гривень;
- змінив рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року у адміністративній справі №804/5464/17 в частині вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, та стягнув солідарно з Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 , Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 – моральну шкоду в розмірі 5000,00 (пять тисяч) грн.
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року у адміністративній справі №804/5464/17 залишив без змін.
Суди встановили, що предметом спору у цій справі є протиправність дій відповідачів по відношенню до ОСОБА_1 , які полягають: у неналежній перевірці, складанні, оформленні та оприлюдненні наказу командира ійськової частини – польова пошта НОМЕР_8 (по стройовій частині) №113 від 1 жовтня 2014 року; перевірці, нарахуванні та виплати грошової допомоги при звільненні зі служби за частиною другою статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; перевірці, нарахуванні та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією за постановою Кабінету Міністрів України № 460 від 17 вересня 2014 року; перевірці, нарахуванні і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; перевірці, нарахуванні та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015 рік; перевірці, оформленні та видачі посвідчення учасника бойових дій, нагрудного знаку «Ветеран війни – учасник бойових дій», листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості; перевірці, нарахуванні та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; перевірці, нарахуванні та виплатити у повному обсязі грошового забезпечення за період з 18 травня 2014 року до 22 травня 2015 року з урахуванням індексу інфляції відповідно до приписів статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині та задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що по-перше, положеннями абзацу сьомого пункту 1, пункту 9 частини першої статті 4, частини десятої статті 8, частини дев`ятої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є, зокрема військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби), особи рядового та начальницького складу, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, а обчислення і сплата єдиного внеску за платників, зазначених у пункті 9 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюються платниками, зазначеними у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, за рахунок сум, на які внесок нарахований, а тому не нарахування і не сплата відповідачами єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є протиправними. По-друге, абзацом першим частини 1, абзацами першим, другим частини 20 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей №2011-XII від 20 грудня 1991   року, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, чітко визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення, військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби у році звільнення. При цьому якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки в межах України у порядку, встановленому пунктом 14 цієї статті. Також законодавцем передбачено, що у рік звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, у разі невикористання ними щорічної основної відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки. У цій справі є встановленим факт, що вислуга років у Збройних Силах України у ОСОБА_1 складає 3 роки 19 днів згідно наказу командира ВЧ польова пошта НОМЕР_4 №127 від 22 травня 2015 року, а щорічна основна відпустка у 2015 році йому не надавалася, що підтверджує його право на її отримання. По-третє, відповідно до положень пунктів 1-5 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №460 від 17 вересня 2014 року, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняються із служби після прийняття рішення про демобілізацію (крім військовослужбовців строкової військової служби), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 4 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення. Виходячи з обставин звільнення з військової служби після прийняття рішення про демобілізацію, позивач відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України №460 дійсно набув право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 4 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород) на день звільнення. 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі №804/5464/17. Також скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження.
Стосовно клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, то Верховний Суд вважає за необхідне його задовольнити з наступних підстав.
Згідно статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду була ухвалена 25 червня 2020 року. Однак, скаржник подав касаційну скаргу 19 серпня 2020 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження.
У касаційній скарзі вказує, що повний текст постанови суду апеляційної інстанції було надіслано йому поштовим зв`язком 13 серпня 2020 року відповідно до списку згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів №95, на підтвердження чого додає копію листа Третього апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року щодо надання інформації.
Отже, оскільки скаржник подав касаційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії оскаржуваної постанови, Верховний Суд визнає поважними наведені скаржником причини пропуску строку на касаційне оскарження.
Проте, ознайомившись з доводами касаційної скарги, Верховний Суд вважає за потрібне відмовити у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
ІІ. Мотиви Верховного Суду
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”.
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Своєю чергою, за змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України “Про запобігання корупції” займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Посада публічної служби, яку обіймав позивач (рядовий – радіотелефоніст 2 роти охорони військової частини польова пошта НОМЕР_8 ) та у зв`язку з проходженням служби на якій виник цей спір, не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище у розумінні примітки до статті 50 Закону України “Про запобігання корупції”. Згідно з останньою під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються, зокрема, військові посадові особи вищого офіцерського складу, якими в силу частини другої статті 5 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” є військовослужбовці зі званнями: генерал-майор, контр-адмірал, генерал-лейтенант, віце-адмірал, генерал-полковник, адмірал, генерал армії України.
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Касаційна скарга не містить жодних аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв. 
Стосовно “виняткового значення” справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої “винятковості” може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Проте, в касаційній скарзі скаржник жодних обґрунтувань не наводить. 
Доводи скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
При цьому, скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення. 
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Водночас, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судами обставинами цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Крім того, посилання скаржника на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі №817/1517/17, від 20 грудня 2019 року у справі №823/1490/17 та від 25 жовтня 2019 року у справі №811/1536/18 є безпідставними, оскільки правовідносини у цих справах не є подібними до правовідносин у справі №804/5464/17.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Визнати поважними підстави пропуску строку ОСОБА_1 на касаційне оскарження рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року і постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі №804/5464/17 і поновити його.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі №804/5464/17 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, до Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до Військової частини НОМЕР_1 , до Військової частини НОМЕР_2 , до Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.
...........................
...........................
...........................
Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук 
Ж.М.          Мельник-Томенко 
Судді Верховного Суду