Справа № 149/31/17
Провадження № 22-ц/801/1302/2020
Категорія: 31
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року	Справа № 149/31/17	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач), 
суддів Медвецького С. К., Денишенко Т. О.,
за участю секретаря судового засідання Куленко О. В., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Хмільницької державної нотаріальної контори Вінницької області про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на земельну ділянку, поділ в натурі житлового будинку, господарських будівель та споруд, виділ присадибної земельної ділянки та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - нотаріус Хмільницького районного нотаріального округу Милещенко Оксана Леонтіївна, про визнання договору дарування недійсним, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 травня 2020 року, -
в с т а н о в и в :

У січня 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Хмільницької державної нотаріальної контори Вінницької області про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на земельну ділянку, поділ в натурі житлового будинку, господарських будівель та споруд, виділ присадибної земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05 квітня 2003 року відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу він отримав у дар від свого діда ОСОБА_3 67/100 частин житлового будинку з відповідними господарчими будівлями по АДРЕСА_1 . Згідно вказаного договору у постійне користування позивача перейшла частина житлового будинку, зазначена літ. «А», а саме прихожа 2-1, кладова 2-2, коридор 2-3, кухня 2-4, кімната 2-5, кімната 2-6, кімната 2-7, відкрита веранда І, а також господарча будівля – льох «З», Ѕ частина огорожі №1, загальна площа відчуженої частини житлового будинку становить 65.7 кв. м., жила площа -38.6 кв. м.
На момент відчуження ОСОБА_3 був власником всього будинковолодіння за вказаною адресою, а також йому на праві власності належала земельна ділянка, площею 0.0618 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Спадкоємцями першої черги після його смерті є пережила дружина ОСОБА_2 , яка додатково спадкує частку свого сина ОСОБА_4 , який відмовився від спадщини на користь матері, та за правом представлення внук – ОСОБА_1 , так як його батько (син покійного) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначає, що він своєчасно звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини і 25 червня 2016 року державний нотаріус Хмільницької державної нотаріальної контори  Глуздань С. В. видала йому свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 ідеальну частину земельної ділянки площею 0.0618 га, що по  АДРЕСА_1  та на 11/200 ідеальну частку житлового будинку з господарськими будівлями за вказаною адресою. 
Проте при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом не було враховано, що 05 квітня 2003 року при переході до позивача 67/100 частин житлового будинку, до останнього перейшло і право власності на відповідну частину земельної ділянки, надану дарувателю під забудову житлового будинку.
Виходячи з наведеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив :
- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 червня 2016 року, видане державним нотаріусом Хмільницької державної нотаріальної контори Глуздань С.В., на право на спадщину на 1/3 ідеальну частину земельної ділянки, площею 0.0618 га по  АДРЕСА_1 , 
- визнати за ним право власності на 29/40 частини вказаної земельної ділянки, 
- розподілити в натурі житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 з виділенням  позивачу 727/1000 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а відповідачці – 273/1000 частин, 
- зобов`язати позивача за власний рахунок провести частину ремонтних робіт для приведення будинку до придатного для проживання стану з урахуванням нового його поділу, виконання частини ремонтних робіт просить покласти також на ОСОБА_2 ,  
- розподілити в натурі земельну ділянку, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0.0618 га по  АДРЕСА_1 , 
- виділивши позивачу у власність земельну ділянку, площею 0.0374 га, а відповідачці – 0.0244 га, 
- стягнути із  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  10589.40 грн. грошової компенсації за відступ від ідеальної частки у спільній власності. 
У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - нотаріус Хмільницького районного нотаріального округу Милещенко О. Л., про визнання договору дарування недійсним.
Позов обґрунтовано тим, що з 1972 року вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 . За час спільного проживання ними було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 ). Будинок збудовано на земельній ділянці, площею 600 кв. м., що була надана її чоловіку на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку.
05 квітня 2003 року ОСОБА_3 подарував 67/100 частин житлового будинку внуку – ОСОБА_1 . Проте згідно п. 2 договору до відповідача у постійне користування перейшла частина житлового будинку загальною площею 65.7 кв. м., що не може бути часткою у 67/100, враховуючи що загальна площа будинку – 132.7 кв. м. Ймовірніше за все ідеальні частки в документах, які виготовлялись бюро технічної інвентаризації для укладення в подальшому договору дарування, були зазначені помилково, що є порушенням закону. Крім того позивачка вказує, що згоди на укладення договору дарування 67/100 частин житлового будинку з відповідними господарчими будівлями не надавала, а тому договір дарування від 05 квітня 2003 року слід визнати недійсним. 
Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Хмільницької державної нотаріальної контори Вінницької області про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на спадщину, визнання права власності на земельну ділянку, поділ в натурі житлового будинку, господарських будівель та споруд, виділ присадибної земельної ділянки з цивільною справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору нотаріус Хмільницького районного нотаріального округу Милещенко О. Л., про визнання договору дарування недійсним з присвоєнням об`єднаній справі № 149/31/17.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. 
Пункт перший договору дарування частини житлового будинку по АДРЕСА_1 від 05 квітня 2003 року визнано недійсним в частині передачі в дар ОСОБА_1 частки житлового будинку з відповідними господарчими будівлями, що перевищує 51/100.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 352 гривні 40 копійок сплаченого нею судового збору та 2860 гривень витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 червня 2016 року, видане ОСОБА_1 державним нотаріусом Хмільницької державної нотаріальної контори Глуздань С.В., зареєстроване в реєстрі за № 288, на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки, загальною площею 0.0618 гектарів, що розташована по АДРЕСА_1 та призначена для будівництва ті обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0510900000:00:008:0133.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 мотивовано тим, що наявність помилки при підрахунку органами БТІ частки нерухомого майна, що переходить у дар вбачається із висновку експертизи № 090/18 від 15 листопада 2019 року, із висновку експертизи № 020/17 від 08 листопада 2017 року, а також за результатами проведення судом математичних дій щодо співставлення площі приміщень, вказаних у п. 2 договору дарування, із загальною площею житлового будинку. Вказана помилка БТІ послужила підставою для неправильного сприйняття покійним та його дружиною предмета договору дарування. Ураховуючи те, що дарувальник з дружиною мали намір подарувати частину будинку, договір дарування відповідає встановленим законом вимогам, однак відчуження 67/100 будинку не відповідало дійсній волі дарувальника та його дружини, які діяли під впливом помилки, тому суд приходить висновку щодо можливості визнання лише п. 1 договору дарування від 05 квітня 2003 року недійсним в частині передачі в дар ОСОБА_1 частки житлового будинку з відповідними господарчими будівлями, що перевищує 51/100.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 мотивовано тим, що  ОСОБА_1 у зв`язку із набуттям за договором дарування від 05 квітня 2003 року частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями правомірно набув і право на відповідну частину земельної ділянки, на якій зведені ці об`єкти нерухомості, незважаючи на те, що право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість. На час смерті спадкодавця ОСОБА_3 власником частини земельної ділянки, на якій розташована подарована частина житлового будинку з господарськими будівлями, вже був ОСОБА_1 .. Проте з матеріалів спадкової справи вбачається, що нотаріусом було видано спадкоємцям ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину з урахуванням площі усієї земельної ділянки, тобто 0.0618 га, без врахування того, що право на частину земельної ділянки вже перейшло до ОСОБА_1 разом із подарованою йому частиною житлового будинку, а тому суд дійшов висновку про можливість задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 2016 року, виданого державним нотаріусом Хмільницької державної нотаріальної контори Глуздань С. В. Разом з цим законом не передбачено такий спосіб захисту як скасування свідоцтва після визнання його недійсним.
Суд також виходив з того, що до ОСОБА_1 перейшло право на частину земельної ділянки, що пропорційна розміру частки будинку, подарованої йому дідом ОСОБА_3 , тобто на 51/100. Проте, заявляючи вимогу про визнання договору дарування 67/100 частини житлового будинку недійсним, ОСОБА_2 не ставить питання про скасування державної реєстрації права власності її внука на відповідну частину будинку, тому суд позбавлений можливості визнати за ОСОБА_1 право власності на дійсний розмір належної йому земельної ділянки, оскільки буде порушено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо поділу в натурі житлового будинку, господарських будівель та споруд та земельної ділянки, площею 0.0618 га, задоволенню теж не підлягають у зв`язку з тим, що комплексна судова будівельно-технічна, оціночно-будівельна, земельно - технічна та оціночно-земельна експертиза, на результати якої посилається ОСОБА_1 , проводилась з урахуванням визнаної судом недійсною частини договору дарування житлового будинку.
При цьому, суд першої інстанції також зазначив, що клопотання ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки про порушене своє право власності на житловий будинок ОСОБА_2 дізналась з дня звернення онука до суду, коли постало питання поділу житлового будинку, так як до цього часу внук проживав і користувався приміщеннями, визначеними п. 2 спірного договору, про що ним особисто заявлялось в судовому засіданні. Проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з матір`ю в різних частинах будинку підтверджується і наданими суду саме ОСОБА_1 доказами, а саме результатами перевірки заяв матері ОСОБА_1 - ОСОБА_5 до органів державної влади, де мова йде про різні частини будинку в яких проживають сторони у справі. З моменту укладення договору дарування ОСОБА_1 частини житлового будинку ним не піднімалось питання про зайняття бабою подарованої йому частини будинку, а тому в ОСОБА_2 не було підстав сумніватись у невідповідності частки подарованого майна, частці, на відчуження якої остання та її чоловік мали волевиявлення. 
Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 травня 2020 року виправлено описку у рішенні Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у справі № 149/31/17 у вступній частині рішення зазначено вважати правильною дату його ухвалення 15 травня 2020 року /т. 2 а. с. 111/.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду змінити та визнати за ОСОБА_1 право власності на 51/100 частину земельної ділянки площею 0,0618 гектарів, яка розташована в АДРЕСА_3 , та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0510900000:00:008:0133, що раніше належала померлому 28 лютого ІНФОРМАЦІЯ_1 року діду ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 092875, виданого Хмільницькою міською радою 25 лютого 2003 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 67. 
Також просить стягнути з Хмільницької державної нотаріальної контори Вінницької області 640 гривень сплаченого судового збору за подання позовної заяви; стягнути з ОСОБА_2 та Хмільницької державної нотаріальної контори Вінницької області в рівних частинах 5932,94 гривні сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та 3000 гривень понесених витрат на правничу допомогу.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що при дарування частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд до ОСОБА_1 перейшло й право власності на відповідну частину присадибної земельної ділянки. Однак, оскільки у ОСОБА_1 був відсутній правовстановлюючий документ, який засвідчував факт набуття права власності на частину земельної ділянки, позивач змушений звернутися до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку. Відмова суду першої інстанції про визнання права власності ОСОБА_1 на частину земельної ділянки є помилковою та позбавляє позивача в майбутньому можливості звернутися до суду з аналогічними позовними вимогами. Враховуючи те, що у даній справі судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 05 квітня 2003 року до ОСОБА_1 перейшло право власності на 51/100 частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, то до позивача перейшло й право власності на 51/100 частину земельної ділянки площею 0,0618 га.
Зазначає, суд першої інстанції дійшов також помилкового висновку про те, що вирішення спору в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 2016 року пов`язане із бездіяльністю ОСОБА_1 .. Стверджує, що у нього був відсутній правовстановлюючий документ на частину земельної ділянки, а тому він не міг зареєструвати право власності на частину земельної ділянки у державного реєстратора, тому він і звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, суд першої інстанції помилково залишив судовий збір в сумі 640 гривень за задоволену позовну вимогу немайнового характеру за ОСОБА_1 , а не стягнув судовий збір з Хмільницької державної нотаріальної контори на користь 
ОСОБА_1 відзиві на апеляційну скаргу Хмільницька державна нотаріальна контора Вінницької області, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Однак, зазначений відзив суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, адже до нього не додано доказів його направлення іншим учасникам справи. 
03 серпня 2020 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява приватного нотаріуса Хмільницького районного нотаріального округу Милещенко О. Л. вх. № 6775 про розгляд справи у її відсутність.
04 серпня 2020 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 про розгляд справи у її відсутність та відсутність її представника, рішення суду першої інстанції просить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
У судовому засіданні державний нотаріус Хмільницької державної нотаріальної контори Глуздань С. В. заперечила проти апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце її розгляду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Рішення суду першої інстанції оскаржується ОСОБА_1 в частині відмовлених позовних вимог про визнання права власності на 51/100 частини земельної ділянки, а тому рішення місцевого суду в іншій частині судом апеляційної інстанції відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України не перевіряється.
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
ОСОБА_1 є внуком ОСОБА_3 /т.1, а. с. 9-12/. 
Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 05 квітня 2003 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 67/100 частини належного дарувальнику на підставі договору від 13 червня 1967 року та Акту від 10 вересня 1973 року /т. 1, а. с. 16-19, 21/ житлового будинку з відповідними господарчими будівлями, що в АДРЕСА_4 , а. с. 10,12/ . За вказаним договором у постійне користування позивача перейшли частина житлового будинку, зазначена літ. «А» , а саме прихожа 2-1, кладова 2-2, коридор 2-3, кухня 2-4, кімната 2-5, кімната 2-6, кімната 2-7, відкрита веранда І, а також господарча будівля – льох «З», Ѕ частина огорожі №1. Загальна площа відчуженої частини житлового будинку становить 65.7 кв. м., жила площа - 38.6 кв. м. /т. 1, а. с. 15/. 
У відповідності до технічного паспорта, довідки, виданої управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Хмільницької міської ради, власниками житлового будинку по АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_1 – 67/100 та ОСОБА_3 - 33/100 /т. 1, а. с. 22-25, 31/.
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН НОМЕР_1 092875 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.0618 га /т. 1, а. с. 33-35/. 
За життя спадкодавця, останнім було надано дозвіл ОСОБА_1 на будівництво господарської споруди за адресою: АДРЕСА_4 , а. с. 50-59/. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 /т. 1, а. с. 13/. Після його смерті відкрилась спадщина на належне померлому на праві власності майно.
25 червня 2016 року ОСОБА_1 державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на 11/200 ідеальну частку житлового будинку з господарськими будівлями та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 ідеальну частку земельної ділянки /т. 1, а. с. 69-74/. 
З фрагментів спадкової справи вбачається, що до Хмільницької міської нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулись внук померлого – ОСОБА_1 /т. 1, а. с. 108/ та пережила спадкодавця дружина – ОСОБА_2 /т. 1, а. с. 109/. Син спадкодавця ОСОБА_4 від спадщини відмовився на користь ОСОБА_2 /т. 1, а. с. 110/. 
У відповідності до заяви ОСОБА_6 , направленої відповідному органу нотаріату, остання відмовилась від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 /т. 2, а. с. 9-10/.
Установлено, що ОСОБА_1 успадкував 1/3, а ОСОБА_2 – 2/3 частки спадкового майна, що складалось із 33/200 ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями під АДРЕСА_3 та земельної ділянки, площею 0.0618 га, що розташована по АДРЕСА_3 1, а. с. 127, 131/. 
З довідки управління містобудування та архітектури № 19-24/364 від 22 квітня 2016 року вбачається, що адреса житлового будинку, співвласником якого є ОСОБА_3 , та земельної ділянки, площею 0.0618 га була змінена на АДРЕСА_3 . 1, а. с. 32/. 
Згідно висновку експертів за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної, оціночно – будівельної, земельно – технічної та оціночно - земельної експертизи від 08 листопада 2017 року загальна дійсна ринкова вартість житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами з урахуванням земельного компоненту, що по АДРЕСА_3 станом на час проведення експертизи становить 1010137.00 грн. (37621.5 доларів США), а без врахування земельного компоненту – 908918.0 грн. (33851.7 доларів США). Існують чотири можливих варіанти поділу вказаного житлового будинку відповідно до часток співвласників (29/40 та 11/40 ), в тому числі і шляхом виділення першому співвласнику 727/1000 частки у вартості згідно варіанту розподілу, а другому – 273/1000, зі сплатою другому співвласнику компенсації в розмірі 1530.6 грн. Для ізольованого користування приміщенням будинку після поділу співвласникам необхідно виконати наступні будівельні роботи: замурувати дверний проріз між приміщенням 2-7 та 1-4, приміщенням 1-4 та 1-6, приміщеннями 1-1 та 1- 6; влаштувати дверний проріз між приміщеннями 1-1 та 1-3. Відповідно до вказаного висновку земельну ділянку, площею 0.0618 га можливо поділити між співвласниками з урахуванням їх часток (29/40 та 11/40 ) в такому варіанті: першому співвласнику – 0.0374 га, другому – 0.0244 га, з відшкодуванням першому співвласнику- 12120.00 грн. за відступ від частки у праві власності (т.1, а.с. 150-205).
На виконання ухвали суду, приватним нотаріусом Милещенко О.Л. надано копію заяви ОСОБА_2 від 05 квітня 2003 року про надання згоди на дарування її чоловіком ОСОБА_3 67/100 частини житлового будинку, при цьому вона не заперечує щоб у постійне користування обдарованого перейшла частина будинку, а саме прихожа 2-1, кладова 2-2, коридор 2-3, кухня 2-4, кімната 2-5, кімната 2-6, кімната 2-7, відкрита веранда І, а також господарча будівля – льох «З», Ѕ частина огорожі №1 /т. 2 , а. с. 134-135/. 
Згідно висновку судово-будівельно-технічної експертизи від 15 листопада 2019 року частка домоволодіння АДРЕСА_3 , до складу якої входить прихожа 2-1, кладова 2-2, коридор 2-3, кухня 2-4, кімната 2-5, кімната 2-6, кімната 2-7, відкрита веранда І , а також господарча будівля – льох «З», Ѕ частина огорожі №1 становила 51/100 частки /т. 2, а. с. 206-232/. 
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 51/100 частини земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 у зв`язку із набуттям права власності за договором дарування від 05 квітня 2003 року частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями правомірно набув і право на відповідну частину земельної ділянки, на якій зведені ці об`єкти нерухомості, незважаючи на те, що право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість. На час смерті спадкодавця ОСОБА_3 власником частини земельної ділянки, на якій розташована подарована частина житлового будинку з господарськими будівлями, вже був ОСОБА_1 , тобто йому перейшло право на частину земельної ділянки, що пропорційна розміру частки будинку, подарованої йому дідом ОСОБА_3 , тобто на 51/100. Однак, суд позбавлений можливості визнати за ОСОБА_1 право власності на дійсний розмір належної йому земельної ділянки, оскільки буде порушено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, оскільки заявляючи вимогу про визнання договору дарування 67/100 частини житлового будинку недійсним, ОСОБА_2 не ставить питання про скасування державної реєстрації права власності її внука на відповідну частину будинку.
Зазначений висновок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вважає таким, що зроблений за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.
Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 364/515/19.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 є власником 51/100 частини житлового будинку з відповідними господарчими будівлями, що в АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 05 квітня 2003 року, що встановлено рішення суду першої інстанції в даній справі, яке в цій частині не оскаржується, то згідно вищевикладених правових норм ОСОБА_1 набув право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому частина житлового будинку з відповідними господарчими будівлями.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує те, що свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 ідеальних часток земельної ділянки ОСОБА_2 ще не видано державним нотаріусом /т. 1 а. с. 72/, а свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 червня 2016 року, видане ОСОБА_1 державним нотаріусом Хмільницької державної нотаріальної контори Глуздань С.В., зареєстроване в реєстрі за № 288, на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки, загальною площею 0.0618 гектарів, що розташована по АДРЕСА_3 та призначена для будівництва ті обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 0510900000:00:008:0133, судом першої інстанції визнано недійсним у даній справі. 
За таких обставин, позивач не позбавлений можливості вирішити питання своїх спадкових прав щодо частини земельної ділянки, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , звернувшись до Хмільницької державної нотаріальної контори, надавши необхідні документи.
Та обставина, що ОСОБА_2 не ставить питання про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на відповідну частину будинку, суд апеляційної інстанції не вважає такою, що може бути правовою підставою для відмови в задоволенні даної позовної вимоги, адже ОСОБА_1 може провести необхідні дії щодо реєстрації частки будинку 51/100 звернувшись до реєстратора з рішення суду у даній справі, яким пункт перший договору дарування частини житлового будинку по АДРЕСА_3 від 05 квітня 2003 року визнано недійсним в частині передачі в дар ОСОБА_1 частки житлового будинку з відповідними господарчими будівлями, що перевищує 51/100.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги до Хмільницької державної нотаріальної контори про визнання права власності на 51/100 частини земельної ділянки, оскільки належим відповідачем за даною позовною вимогою є ОСОБА_2 , як спадкоємець ОСОБА_3 (див. постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 243/3288/16).
Заслуговують на увагу також аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 про допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права при розподілі судових витрат, оскільки при задоволенні вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним (рішення в цій частині ніким не оскаржується), суд першої інстанції відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України не стягнув з Хмільницької державної нотаріальної контори Вінницької області на користь ОСОБА_1 640 гривень сплаченого судового збору за подання позовної заяви.
Суд апеляційної інстанції вважає, що залишення за ОСОБА_1 судового збору за подання позовної заяви в сумі 640 гривень (задоволену вимоги немайнового характеру) з підстав, передбачених частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України є помилковим, адже підстав вважати, що спір виник внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 немає. 
Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       За таких обставин, аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 заслуговують на увагу частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 51/100 частини земельної ділянки та в частині залишення за ОСОБА_1 судових витрат в сумі 640 гривень з ухваленням нового про задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 51/100 частини земельної ділянки.
Щодо розподілу судових витрат.
Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 172,55 гривень за подання позовної заяви /розрахунок 17257,89 х 100 : 261049 = 6,61 %, 2610,49 х 6,61 % = 172,55/, а також судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 258,82 гривні /розрахунок 172,55 х 150 % = 258,82/ пропорційно до задоволеної частини вимог.
При цьому, суд зазначає, що ціна позову становить 261049 гривень, а підлягає задоволенню вимога майнового характеру на суму 17257,89 гривень /розрахунок 33839 (вартість земельної ділянки) х 51 % (задоволена частина вимоги про визнання права власності) = 17257,89, що становить 6,61 % від ціни позову 261049 гривень/.
Також підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, понесені ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 гривень, оскільки ним надано докази на підтвердження понесення таких витрат /т. 3 а.с. 120 - 122/.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 травня 2020 року в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 51/100 частини земельної ділянки та в частині залишення за ОСОБА_1 судових витрат в сумі 640 гривень скасувати й ухвалити нове.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 51/100 частини земельної ділянки задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 51/100 частини земельної ділянки площею 0,0618 гектарів, яка розташована в АДРЕСА_3 та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0510900000:00:008:0133, що раніше належала померлому 28 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №092875, виданого Хмільницькою міською радою 25 лютого 2003 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 67.
Стягнути з Хмільницької державної нотаріальної контори Вінницької області на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 640 гривень.
В іншій частині рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 травня 2020 року у даній справі залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 172,55 гривень та за подання апеляційної скарги в сумі 258,82 гривень, всього 431,37 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 3000 гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: С. К. Медвецький

Т. О. Денишенко

Повний текст постанови складено 05 серпня 2020 року.