ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року 
м. Київ
справа № 818/393/18
адміністративне провадження № К/9901/59216/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №818/393/18

за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: командир Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 ,
про визнання рішення протиправним і зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 4 травня 2018 року (прийняте у складі: головуючого судді Шевченко І.Г.)
і постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року (прийняту у складі: головуючого судді Бартош Н.С., суддів Мінаєвої О.М., Макаренко Я.М.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у лютому 2018 року звернулася з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: командир Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнень, просила:

- визнати протиправними рішення відповідача від 27 листопада 2017 року, які полягають у відмові внести зміни до службових документів (акту службового розслідування, наказу, повідомлення) в частині визначення самогубства як причини загибелі солдата підрозділу 9623 Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 ;

- визнати таким, що не відповідає дійсності наказ по Військовій частині НОМЕР_1 від 19 січня 2017 року №35 про результати службового розслідування в частині визначення самогубства як причини загибелі вказаного солдата;

- визнати таким, що не відповідає дійсності повідомлення відповідача від 27 грудня 2016 року №1401 про смерть солдата ОСОБА_3 в частині здійснення одиночного пострілу з автомата АК-74 собі в голову (в район ротової порожнини);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 направити до ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлення про смерть (загибель) зазначеного солдата з формулюванням причини смерті у точній відповідності до лікарського свідоцтва про смерть №460, витягу з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України (далі – «ЦВЛК») і висновку судово-медичної експертизи №460, а також скласти й надати позивачу акт службового розслідування, наказ про його результати, всі інші службові документи щодо загибелі солдата ОСОБА_3 , виключивши з них посилання на можливе самогубство як доконаний факт.

Позов обґрунтований тим, що причина смерті сина позивачки, вказана в акті службового розслідування, наказі від 19 січня 2017 року №35 і повідомленні військової частини від 27 грудня 2016 року про смерть в результаті самогубства, є помилковою і базується виключно на поясненнях військовослужбовців, які несли службу на блокпосту разом з потерпілим. Водночас припущення відповідача щодо можливого самогубства не ґрунтуються на допустимих і належних доказах, а вказана причина смерті не доведена у встановленому законом порядку. Позивачка зауважує, що просила відповідача привести вказані документи у відповідність до дійсних обставин смерті ОСОБА_3 , у чому відповідач їй відмовив, прийнявши рішення від 27 листопада 2017 року. Відтак ОСОБА_1 вважає, що наявність зазначених документів (акту, наказу і повідомлення) позбавляє її можливості скористатися своїм правом на отримання одноразової грошової допомоги, яка гарантується Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та інших пільг, передбачених законодавством.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Сумський окружний адміністративний суд рішенням від 4 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року, у задоволенні позову відмовив.

Суди виходили з того, що: (1) законодавством не передбачено порядку й підстав виключення з акту службового розслідування конкретних фактів чи обставин, тому відповідач не може вчинити дії, про які просила ОСОБА_1 (внести зміни в акт, направити нове повідомлення про загибель ОСОБА_3 ). Водночас листом від 27 листопада 2017 року Військова частина НОМЕР_1 лише довела до відома позивачки наявність постанови слідчого про закриття кримінального провадження (на той момент була чинна), який не встановив факту насильницької смерті ОСОБА_3 . Тобто вказаний лист, який позивачка вважає рішенням, не породжує для неї жодних юридичних наслідків як і підстав для вчинення відповідачем дій, про які вона просила; (2) повідомлення про смерть від 27 грудня 2016 року №1401 згідно законодавства направляється лише один раз і має виключно інформативний характер, а тому також не породжує для ОСОБА_1 юридичних наслідків; (3) наказом від 19 січня 2017 року №35, прийнятим за результатами службового розслідування, вирішено виключно внутрішні питання Військової частини НОМЕР_1 , в тому числі щодо притягнення винних осіб до дисциплінарної відповідальності, а тому і цей наказ не може впливати на права і свободи ОСОБА_1 . З огляду на викладене існування оскаржуваних рішення (листа), повідомлення і наказу не може перешкоджати позивачці в отриманні відповідних пільг і доплат.

Також суд апеляційної інстанції зауважив, що документами, які свідчать про причини й обставини загибелі (смерті) військовослужбовця є саме лікарське свідоцтво про смерть і постанови військово-лікарської комісії про встановлення причинного зв`язку загибелі (смерті). Так, суд встановив, що відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №460 від 27 грудня 2016 року, смерть ОСОБА_3 настала внаслідок наскрізного вогнепального кульового поранення голови з переломом кісток черепа. Також апеляційний суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 реалізовувала своє право на звернення до компетентного органу із заявою про отримання одноразової грошової допомоги в разі загибелі військовослужбовця, як і відсутні докази того, що відповідним органом приймалося рішення про відмову у реалізації позивачкою цього права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі позивачка просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове, яким її позов задовольнити повністю. У скарзі наводить такі доводи: 

(1) суди дійшли помилкових висновків про те, що встановлені службовим розслідуванням обставини і дані сповіщення про смерть ОСОБА_3 не впливають на можливість реалізації нею як матір`ю загиблого військовослужбовця відповідних соціальних прав. Так, позивачка вказує, що Сумський окружний адміністративний суд у справі №818/1813/17 відмовив у задоволенні її позову про визнання незаконним рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким ОСОБА_1 відмовлено у видачі посвідчення про пільги, гарантовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Водночас рішення у справі №818/1813/17 від 18 січня 2018 року суд обґрунтував посиланнями на висновки службового розслідування та дані сповіщення про смерть ОСОБА_3 , згідно яких причиною його смерті є самогубство. 

Також скаржниця зазначає, що рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 12 червня 2018 року у справі №592/13502/17 підтверджується той факт, що Міністерство оборони України з 2016 року відмовляє їй у розгляді заяви про виплату одноразової грошової допомоги як матері загиблого військовослужбовця, посилаючись на акт службового розслідування і наказ від 19 січня 2017року №35 про результати службового розслідування; 

(2) позивачка не погоджується з висновком судів про те, що повідомлення про смерть не породжує для неї правових наслідків. Вказує, що, як зазначено на бланку сповіщення, воно є документом для порушення питання про призначення пенсії (допомоги) і надання пільг, установлених законодавством України; 

(3) посилається на порушення судами Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15 березня 2004 року №82, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі – «Інструкція №82»), щодо підстав і порядку проведення службового розслідування, за результатами якого складено відповідний акт і оскаржуваний наказ від 19 січня 2017 року №35.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач погоджується з висновками оскаржуваних судових рішень і зауважує, що всі документи, складені Військовою частиною НОМЕР_1 у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , відповідають вимогам чинного на той час законодавства, в тому числі положенням Інструкції №82 щодо порядку проведення службового розслідування. Також відповідач зазначає, що кримінальне провадження за фактом загибелі ОСОБА_3 триває, а тому вважає передчасним стверджувати про порушення прав позивачки на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю її сина. 

Третя особа відзиву на касаційну скаргу не подала, копію ухвали про відкриття касаційного провадження і копію касаційної скарги з доданими до неї матеріалами отримала 25 вересня 2018 року (а.с. 216).

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що син позивачки ОСОБА_3 з 10 грудня 2014 року проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, що підтверджується витягом з наказу від 10 грудня 2014 року №41-рс (а.с. 16).

24 грудня 2016 року наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №360-НР ОСОБА_3 призначений в добовий наряд на 26 грудня 2016 року (а.с. 74).

26 грудня 2016 року син позивачки загинув під час несення караульної служби у добовому наряді у якості помічника чергового на КПП відділення 9623 Військової частини НОМЕР_1 у селі Данилівка Броварського району Київської області від кульового поранення в район голови.

У зв`язку з цим, 27 грудня 2016 року складено лікарське свідоцтво про смерть №460, в якому причиною смерті зазначено «наскрізне вогнепальне кульове поранення голови з переломами кісток черепа та розмізкуванням речовини головного мозку» (а.с. 19, 79).

За цим фактом на підставі рапорту від 26 грудня 2016 року було призначено службове розслідування наказом від 26 грудня 2016 року №883 (а.с. 126, 128).

27 грудня 2016 року на підставі повідомлення від 26 грудня 2016 року за фактом загибелі ОСОБА_3 до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – «ЄРДР») було внесено відомості про кримінальне правопорушення із правовою кваліфікацією за частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України (а.с. 52, 83).

Також 27 грудня 2016 року відповідач направив на адресу Сумського об`єднаного міського військового комісару Сумської області повідомлення про смерть (загибель) ОСОБА_3 з проханням сповістити позивачку про те, що її син, перебуваючи в добовому наряді, здійснив одиночний постріл з АК-74 собі в голову (в район ротової порожнини), внаслідок чого помер на місці (а.с. 15, 64).

За результатами службового розслідування 19 січня 2017 року складено акт розслідування, в ході якого встановлено, що ОСОБА_3 , який виконував обов`язки помічника чергового контрольно-пропускного пункту, приблизно о 19:20 год 26 грудня 2016 року здійснив самогубство. За наслідками розслідування пропонувалося вчинити ряд дій, в тому числі за неналежний рівень психологічного вивчення військовослужбовців, які залучаються до несення служби зі зброєю офіцеру-психологу підрозділу 9623, молодшому лейтенанту ОСОБА_4 , оголосити зауваження (а.с. 9-12, 65-72).

Також суди встановили, що 19 січня 2017 року наказом командира Військової частини НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування» №35 було наказано заступникам командирів підрозділів по роботі з особовим складом, начальнику штабу – першому заступнику командира Військової частини НОМЕР_1 , заступнику командира Військової частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення, командирам усіх підрозділів, начальнику відділення персоналу – заступнику начальника штабу Військової частини НОМЕР_1 , тимчасовому виконувачу обов`язки помічника командира Військової частини НОМЕР_1 вчинити ряд дій, в тому числі: випадок самогубства ОСОБА_3 довести до офіцерів підрозділів в частині, що їх стосується; вжити заходів щодо виконання вимог наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 26 березня 2016 року № 123 «Про затвердження інструкції про порядок використання мобільних телефонів та інших засобів мобільного зв`язку і передачі інформації»; до 30 січня 2017 року спланувати і провести заняття з командирами низової ланки щодо навчання про психологічний супровід військової служби; забезпечити здачу мобільних телефонів під час отримання зброї та боєприпасів; забезпечити використання офіцерів-психологів за призначенням; спланувати й провести інструктивно-методичні заняття щодо порядку роботи з військовослужбовцями, віднесеними до групи «посиленого психологічного впливу»; надіслати матеріали службового розслідування до Військової прокуратури Дарницького гарнізону і до ЦВЛК; нагадати про обов`язки служби і вказати на недоліки в роботі з особовим складом командиру підрозділу 9623, начальнику штабу – першому заступнику командира  підрозділу 9623, заступнику командира підрозділу 9623. Також за неналежний рівень психологічного вивчення військовослужбовців, які залучаються до несення служби зі зброєю офіцеру-психологу підрозділу 9623 молодшому лейтенанту ОСОБА_4 оголосити зауваження (а.с. 13-14, 40-42, 75-78). 

25 січня 2017 року матеріали службового розслідування були направлені прокурору Військової прокуратури Дарницького гарнізону (а.с. 80).

2 лютого 2017 року позивачка отримала від Сумського міського військового комісара сповіщення, в якому зазначено, що ОСОБА_3 здійснив одиночний постріл собі в голову, внаслідок чого помер на місці (а.с. 18 зворот). У цьому сповіщенні зазначено, що воно є документом для порушення клопотання про призначення пенсії (допомоги) і надання пільг, встановлених законодавством України. 

Також 6 лютого 2017 року на адресу відповідача надіслано витяг з протоколу ЦВЛК №403 від 6 лютого 2017 року, в якому зазначено причину смерті: «Поранення та причина смерті, так, пов`язані з проходженням військової служби» (а.с. 17, 60, 61).

У зв`язку із зазначеним, ОСОБА_3 16 лютого 2017 року наказом №4-рс було виключено зі списків особового складу. В цьому наказі зазначено, що смерть вказаного солдата пов`язана з проходженням військової служби (а.с. 17 зворот, 43, 59). 

Водночас 16 лютого 2017 року на адресу Сумського об`єднаного міського військового комісару Сумської області відповідачем було надіслано сповіщення про смерть (загибель) ОСОБА_3 , в якому зазначено, що поранення і причина смерті пов`язані з проходженням військової служби (а.с. 63).

Окрім того, в межах кримінального провадження 5 червня 2017 року проведено експертне дослідження, про що складено висновок №460, яким встановлено, що смерть ОСОБА_3 настала від наскрізного вогнепального кульового поранення голови з переломами кісток черепа та розмізкуванням речовини головного мозку (а.с. 20-22, 119-122).

Проте постановою слідчого від 28 вересня 2017 року було закрито кримінальне провадження у зв`язку із встановленням відсутності складу кримінального порушення, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України (а.с. 132).

Також суди встановили, що 17 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з листом, в якому з посиланням на існування кримінального провадження і нерозкриття злочину просила виключити з акту службового розслідування посилання на самогубство ОСОБА_3 як на встановлений факт і вказати причину його смерті у відповідності до лікарського свідоцтва про смерть №460, а також направити відповідне повідомлення про загибель вказаного солдата із зазначенням причини смерті «наскрізне вогнепальне кульове поранення голови з переломами кісток черепа та розмізкуванням речовини головного мозку. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби» (а.с. 129).

Відповідач листом від 27 листопада 2017 року №350/208/29/1206 (а.с. 26) повідомив, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_3 закрито відповідно до частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Разом з тим, 10 січня 2018 року слідчий суддя постановив ухвалу, якою скасував постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 28 вересня 2017 року (а.с. 25).

У зв`язку з цим, в січні 2018 року адвокат позивача повторно звернувся до відповідача з проханням виключити з акту службового розслідування посилання на самогубство ОСОБА_3 як на встановлений факт і вказати причину його смерті у відповідності до лікарського свідоцтва про смерть №460, а також направити відповідне повідомлення про загибель вказаного солдата (а.с. 130) із зазначенням причини смерті, вказаної у свідоцтві №460.

Проте 22 січня 2018 року відповідач повідомив, що за фактом загибелі ОСОБА_3 проведено службове розслідування й наразі законних підстав, які спростовують висновки, викладені в матеріалах службового розслідування, не встановлено (а.с. 27).

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За частиною другою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – «КАС України») в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року 2011-XII (тут і далі у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_3 , в день якої у позивачки виникло право на отримання одноразової грошової допомоги) закріплено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання

Пунктом 1 частини другої цієї ж статті передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1 – 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Положеннями пункту «в» частини першої статті 16-4 вказаного Закону визначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 і пункту 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі – «Порядок №975»). 

За пунктом 10 Порядку №975 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), такі документи:

- заяву кожного повнолітнього члена сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого), які мають право на отримання допомоги, а у разі наявності неповнолітніх дітей - іншого з батьків або опікунів чи піклувальників дітей про виплату одноразової грошової допомоги;

- витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста із списків особового складу військової частини (підрозділу, органу);

- витяг з особової справи про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

До заяви додаються копії:

- документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, зокрема про те, що вона не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства;

- свідоцтва про смерть військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста;

- свідоцтва про народження військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - для виплати одноразової грошової допомоги батькам загиблого (померлого);

- свідоцтва про шлюб - для виплати грошової допомоги дружині (чоловікові);

- довідки органу реєстрації або відповідного житлово-експлуатаційного підприємства, організації чи органу місцевого самоврядування про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста;

- сторінок паспортів повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;

- свідоцтва про народження дитини - для виплати одноразової грошової допомоги дитині;

- документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України,  - копію сторінки паспорта з такою відміткою);

- рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті, сільської, селищної ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста);

- рішення суду або нотаріально посвідченого правочину, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого) (надають особи, які не були членами сім`ї загиблого (померлого), але перебували на його утриманні).

Наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2014 року №530 затверджено Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей (далі – «Положення №530»). 

Цим Положенням визначається, зокрема, порядок виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) військовослужбовців відповідно до статті 16 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” і Порядку №975.

Згідно пункту 4.6 Положення №530 з метою визначення причинного зв`язку загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста командиром військової частини, де проходив службу (збори) військовослужбовець, військовозобов`язаний чи резервіст, здійснюються такі заходи:

- на розгляд штатної військово-лікарської комісії (далі також – «ВЛК»), яка приймає постанову про причинний зв`язок загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста, надсилаються копії документів, що свідчать про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста, зокрема про те, що загибель (смерть) не пов`язана із вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства (висновок ВЛК про причинний зв`язок загибелі (смерті) військовослужбовця, лікарське свідоцтво про смерть, акт спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним або тяжким наслідком командира військової частини або Військової служби правопорядку у Збройних Силах України чи правоохоронних органів).

Відповідно до пункту 1.3 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України 14 серпня 2008 року №402 (далі – «Положення про військово-лікарську експертизу в ЗС України №402»), у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, серед основних завдань військово-лікарської експертизи є визначення причинного зв`язку поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть.

Пунктом 21.9. Положення про військово-лікарську експертизу в ЗС України №402 закріплено, що визначення причинного зв`язку захворювання (поранення, контузії, каліцтва, травми), що призвело до смерті військовослужбовця, колишнього військовослужбовця, проводиться штатними ВЛК.

До штатних ВЛК належать, зокрема, ЦВЛК (пункт 2.2 цього Положення).

Згідно пункту 21.7 Положення про військово-лікарську експертизу в ЗС України №402 постанова ВЛК про причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва) приймається відповідно до висновку, зазначеного в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), або засвідченої копії Акта про нещасний випадок (додаток 1 до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року №36, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2001 року за №169/5360 (зі змінами)), у яких зазначаються обставини отримання поранення (контузії, травми, каліцтва). На військовослужбовців довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) оформляється у двох примірниках, перший подається у госпітальну (гарнізонну) ВЛК, а другий зберігається постійно в особовій справі військовослужбовця. У виняткових випадках допускається розгляд ВЛК копії вказаної довідки, засвідченої відповідною посадовою особою та скріпленої гербовою печаткою військової частини (закладу охорони здоров`я Збройних Сил України).

За приписами пункту 21.30 цього ж Положення постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, травми (поранення, контузії, каліцтва), яке призвело до смерті військовослужбовця, і причину смерті приймається в одному з формулювань, вказаних у пунктах 21.4, 21.5 розділу II цього ж Положення.

Дані про тих, хто пройшов медичний огляд (прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, військове звання, військова частина, місяць та рік призову на військову службу тощо), діагноз та постанова ВЛК про ступінь придатності до військової служби та про причинний зв`язок записуються в Книгу протоколів засідань ВЛК. Книга протоколів засідань військово-лікарської комісії ведеться у всіх ВЛК секретарями цих комісій. У книгу протоколів, у додатковий примірник експертного документа та в історію хвороби записується дата та зміст постанови штатної ВЛК. (пункти 22.1, 22.2 Положення про військово-лікарську експертизу в ЗС України №402).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції №82 ця Інструкція визначає підстави, порядок призначення і проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, які допустили правопорушення (порушення військової дисципліни та громадського порядку).

Приписами пункту 1.2 Інструкції №82 визначені підстави для проведення службового розслідування і передбачено, що службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових осіб.

Згідно пункту 5.3 Інструкції №82 притягнення військовослужбовця за результатами службового розслідування до відповідальності здійснюється згідно з вимогами чинного законодавства. Дисциплінарне стягнення накладається у терміни, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Також наказом Міністерства оборони України від 26 травня 2014 року №333 затверджено Інструкцію з організації обліку особового складу Збройних Сил України (далі – «Інструкція №333»), яка визначає, зокрема, організацію і порядок обліку в мирний час і в особливий період осіб офіцерського, рядового, сержантського і старшинського складу, курсантів і працівників Збройних Сил України у військових частинах.

Одним з основних завдань обліку особового складу згідно цієї Інструкції є сповіщення сімей або близьких родичів померлого (загиблого) особового складу про місце, дату, причину (обставини) його загибелі або смерті, видача документів, необхідних для порушення клопотання щодо призначення пенсії (допомоги) і про надання пільг, установлених законодавством України.

Вимогами підпункту 12.7 пункту 12 Розділу ІІ Інструкції №333 визначено, що у наказах про виключення зі списків особового складу Збройних Сил померлих (загиблих) вказуються, зокрема, дата смерті (назва хвороби, від якої помер, причина загибелі), чи пов`язана смерть із виконанням обов`язків військової служби.

Згідно пункту 7 Розділу ІІ вказаної Інструкції командир військової частини про смерть (загибель) військовослужбовця зобов`язаний у день встановлення смерті (загибелі) особисто повідомити телеграмою або по телефону військового комісара за місцем проживання сім`ї померлого (загиблого). У телеграмі або по телефону він повідомляє дату і причину смерті (загибелі) військовослужбовця (підпункт 7.1). 

Сповіщення про смерть (загибель) (додаток 32 до Інструкції №333) військовослужбовця складається у двох примірниках. Перший примірник сповіщення разом із свідоцтвом про смерть, отриманим від органів РАЦС або з дипломатичних представництв (консульських установ) України, висилається районному (об`єднаному, міському) військовому комісару за місцем проживання сім`ї (родичів) військовослужбовця не пізніше наступного дня після видання наказу по стройовій частині про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. Сповіщення підписується командиром і начальником штабу військової частини і засвідчується гербовою печаткою. Одночасно із сповіщенням до військового комісаріату висилаються фотографії місць поховання померлих (загиблих) військовослужбовців у разі їх поховання за місцем служби, а на померлих офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, крім того, висилаються особові справи і витяги з наказів про виключення зі списків особового складу військової частини. Другі примірники сповіщень про смерть (загибель) зберігаються у справі військової частини (підпункт 7.5).

У разі поховання військовослужбовця за місцем служби районний (об`єднаний, міський) військовий комісар після одержання сповіщення про смерть (загибель) і свідоцтва про смерть зобов`язаний протягом семи днів особисто вручити сім`ї (близьким родичам) померлого (загиблого) військовослужбовця Сповіщення сім`ї (близьких родичів) померлого (загиблого) (додаток 38), свідоцтво про смерть і фотокартки з місця поховання, а також висловити їм співчуття (підпункт 7.15).

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України (далі – «КАС України»), зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Надаючи оцінку доводами касаційної скарги та перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права Верховний Суд зауважує таке. 

Оскаржувані судові рішення мотивовані тим, що ні рішення (лист) відповідача від 27 листопада 2017 року (яким Військова частина НОМЕР_1 відмовила позивачці у внесенні змін до службових документів щодо визначення причини загибелі її сина), ні повідомлення від 27 грудня 2016 року №1401 (про смерть ОСОБА_3 , яке відповідач направив до відповідного військового комісаріату), ні наказ від 19 січня 2017 року №35 (про результати службового розслідування) не впливають на права та свободи позивача, не породжують для неї настання будь-яких юридичних наслідків, оскільки їх існування не може перешкоджати позивачці в отриманні одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її сина.

Відтак суди дійшли висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними вказаних рішень відповідача, а також зобов`язання відповідача вчинити дії щодо направлення іншого повідомлення про смерть (загибель) до Сумського міського військового комісаріату, а також складання й направлення на адресу позивача всіх інших службових документів, не можуть бути визнані такими, що спрямовані на захист і відновлення порушених прав та інтересів ОСОБА_1 .

Скаржниця не погоджується з такими висновками і в обґрунтування своєї позиції вказує на те, що і Міністерство оборони України і суд враховують висновки, зроблені відповідачем за результатами службового розслідування, яким встановлено, що причиною смерті її сина є самогубство. На підтвердження цих доводів посилається на судові рішення, ухвалені у справах №818/1813/17 від 18 січня 2018 року і №592/13502/17 від 12 червня 2018 року.

Оскільки ОСОБА_1 вважає, що оскаржувані у цій справі службові документи відповідача (рішення від 27 листопада 2017 року, наказ від 19 січня 2017, повідомлення від 27 грудня 2016 року) впливають на її право отримати одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю її сина, то вона також вказує на порушення Військовою частиною НОМЕР_1 порядку проведення службового розслідування, визначеного Інструкцією №82. Порушення такого порядку, на переконання скаржниці, означає, що зазначені службові документи не можуть підтверджувати дійсну причину смерті ОСОБА_3 .

Отже, ключовим питанням, яке належить з`ясувати при перегляді оскаржуваних судових рішень у цій справі, є те, чи впливають оскаржувані рішення, наказ і повідомлення на право позивачки отримати одноразову грошову допомогу, передбачену Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У разі, якщо оскаржувані рішення, наказ і повідомлення впливають на вказане соціальне право позивачки, то судам необхідно перевіряти їх на відповідність критеріям, визначеним статтею 2 КАС України.

Вирішуючи це питання суди правильно зазначили, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Так, у справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України (рішення від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004) дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Це підтверджується і нормою частини другої статті 124 Конституції України, в якій закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. 

Тобто обов`язковою умовою для застосування інституту судового захисту має бути порушення однією стороною законних прав та охоронюваних інтересів іншої сторони.

Щодо наказу відповідача від 19 січня 2017 року №35 про результати службового розслідування, а також позовних вимог про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 скласти й направити позивачці акт службового розслідування і наказ про його результати, виключивши з них посилання на можливе самогубство як встановлений факт, необхідно зазначити таке. 

Пунктом 10 Порядку №975 визначено перелік документів, які подають батьки загиблого військовослужбовця для призначення і виплати їм одноразової грошової допомоги. Цим переліком передбачено подання, зокрема, витягу з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (підрозділу, органу). 

Суди встановили, що у наказі про виключення ОСОБА_3 зі списків особового складу від 16 лютого 2017 року №4-рс зазначено, що його смерть пов`язана з проходженням військової служби, тобто будь-яких посилань на самогубство у цьому наказі немає.

Окрім зазначеного наказу, пунктом 10 Порядку №975 передбачено також необхідність подання документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, зокрема про те, що вона не пов`язана з вчиненням самогубства. 

Водночас слід зауважити, що Порядок №975 не визначає, який саме документ, що свідчить про причини та обставини поранення, що призвело до смерті, повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги. У кожному конкретному випадку це можуть бути різні документи, які достовірно свідчать про причини та обставини поранення. 

Подібна правова позиція щодо обов`язку заявника подавати достовірні документи на підтвердження причин і обставин поранення викладена у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №822/220/18 (прийнята у складі суддів Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду), а також у постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі №760/23625/17 та від 26 травня 2020 року.

Так, судами встановлено, що у позивачки наявні: витяг з протоколу ЦВЛК від 6 лютого 2017 року №403, в якому зазначено: «Поранення та причина смерті, так, пов`язані з проходженням військової служби»; лікарське свідоцтво про смерть №460, в яким встановлено, що смерть ОСОБА_3 настала від наскрізного вогнепального кульового поранення голови з переломами кісток черепа та розмізкуванням речовини головного мозку. 

До того ж суди встановили, що у межах кримінального провадження 5 червня 2017 року було проведено експертне дослідження, про що складено висновок №460, яким встановлено, що смерть ОСОБА_3 настала від наскрізного вогнепального кульового поранення голови з переломами кісток черепа та розмізкуванням речовини головного мозку. Позивачка не позбавлена права додати також і цей висновок до заяви на отримання одноразової грошової допомоги.

Оскільки позивачка вважає, що обставини, встановлені службовим розслідуванням у дисциплінарному порядку, які відображені у відповідному акті службового розслідування та наказі за його результатами від 19 січня 2017 року, впливають на її соціальне право, то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке. 

Службове розслідування, на матеріали якого посилається ОСОБА_1 , було проведене відповідно до Інструкції №82. Ця Інструкція регулює виключно питання дисциплінарної відповідальності військовослужбовців Збройних Сил України. 

Зі змісту акту службового розслідування (а.с. 9) і наказу про його результати вбачається, що за його результатами було вирішено виключно внутрішні питання Військової частини НОМЕР_1 (щодо забезпечення належного виконання наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 26 березня 2016 року №123 «Про затвердження інструкції про порядок використання мобільних телефонів та інших засобів мобільного зв`язку і передачі інформації», проведення занять з командирами, використання офіцерів-психологів, належного виконання своїх обов`язків керівним складом підрозділу 9623), а також притягнення винної особи до відповідальності. 

Тобто висновки службового розслідування, а отже і наказу від 19 січня 2017 року про його результати, мають юридичні наслідки лише для осіб, які допустили порушення військової дисципліни та громадського порядку. 

Водночас Верховний Суд акцентує увагу на тому, що дисциплінарна комісія, яка утворюється відповідно до Інструкції №82 здійснює свої повноваження виключно в межах розгляду питання про порушення військовослужбовцями Збройних Сил України військової дисципліни та громадського порядку. Вона не є уповноваженим органом для встановлення дійсних обставин і причин події, за фактом якої здійснюється кримінальне провадження та яка станом на момент смерті ОСОБА_3 була кваліфікована органом досудового розслідування як умисне вбивство (а.с. 83).

Отже, висновки службового розслідування, проведеного відповідно до Інструкції №82 щодо обставин і причин смерті ОСОБА_3 за обставин цієї справи не мають юридичних наслідків у питанні реалізації позивачкою свого права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На підтвердження того, що акт службового розслідування, проведеного в порядку дисциплінарного провадження, а отже й відповідний наказ за його результатами, не є тими документами, які в силу законодавства можуть достовірно підтверджувати обставини і причини смерті військовослужбовця у процедурі реалізації членами його сім`ї своїх соціальних прав, слід зазначити таке.

З системного аналізу норм Положення №530 і Положення про військово-лікарську експертизу в ЗС України №402 випливає, що документом, в якому зазначаються обставини смерті військовослужбовця під час виконання своїх обов`язків може бути, зокрема, акт спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком (у випадках, коли проведення спеціального розслідування передбачено законодавством і воно проводилося).

Так, порядок проведення розслідувань нещасних випадків у Збройних Силах України визначений Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 6 лютого 2001 року №36, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2001 року №169/5360 (далі – «Інструкція №36»).

Вказана Інструкція як відомчий нормативно-правовий акт визначає підстави й порядок проведення спеціального розслідування нещасних випадків зі смертельним або тяжким наслідком під час виконання обов`язків військової служби. Таке розслідування проводиться спеціально утвореною комісією і за його результатами складається акт за встановленою у вказаній Інструкції формою. До того ж Інструкція №36 передбачає право потерпілого військовослужбовця, або членів його сім`ї, або особи, яка представляє їх інтереси, у разі незгоди з висновками комісії з розслідування подати скаргу вищому командирові або до органу, що здійснює контроль за своєчасним і правильним розслідуванням нещасних випадків, чи звернутися до суду у визначений законом строк.

Відтак, порівнюючи правову природу суті службового розслідування, яке проводиться в порядку дисциплінарного провадження, та спеціального розслідування нещасних випадків, можна зробити висновок, що саме в результаті проведення спеціального розслідування нещасного випадку відповідна комісія наділена повноваженнями встановлювати обставини і причини смерті військовослужбовця та її акт може бути достовірним документом щодо обставин і причин смерті військовослужбовця. Водночас Інструкцією №36 члени сім`ї наділені правами щодо адміністративного і судового оскарження висновків спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком, чого не передбачено Інструкцією №82 за наслідками проведення службового розслідування у дисциплінарному порядку.

Викладеним додатково підтверджується обґрунтованість правового висновку про те, що акт службового розслідування, проведеного відповідно до Інструкції №82, як і наказ про його результати, не є тими документами, висновки яких відповідно до законодавства могли б достовірно підтверджувати обставини смерті ОСОБА_3 з метою отримання його матір`ю відповідної соціальної допомоги.

Окрім іншого, погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій про те, що наказ про результати службового розслідування від 19 січня 2017 року не має юридичних наслідків для позивачки, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке. 

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України (тут і далі у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) нормативно-правовий акт – це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт – це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. 

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 202 року у справі №9901/307/19.

Виходячи з викладеного, оскаржуваний наказ про результати службового розслідування від 19 січня 2017 року №35 є актом індивідуальної дії, оскільки не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи щодо внутрішньої діяльності Військової частини НОМЕР_1 та притягнення зазначеної у ньому особи до дисциплінарної відповідальності. Тому право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень має особа, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Оскільки позивачка не є учасником (суб`єктом) правовідносин щодо врегулювання внутрішньої діяльності Військової частини НОМЕР_1 та притягнення винного військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, наказ від 19 січня 2017 року №35 не породжує для неї права на захист.

Також, проаналізувавши положення пункту 7 Розділу ІІ Інструкції №333, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що повідомлення від 27 грудня 2016 року №1404 лише доводить до відома військового комісара настання факту смерті військовослужбовця для подальшого направлення останнім сповіщення про смерть військовослужбовця, а тому має виключно інформативний характер і жодним чином не впливає на права та свободи позивачки та не породжує для неї юридичних наслідків.

Так само правильними є висновки судів про те, що інформація, викладена у листі від 27 листопада 2017 року (а.с. 26), наданому у відповідь на звернення ОСОБА_1 , який позивачка вважає рішенням, не породжує для неї жодних юридичних наслідків, оскільки цим листом відповідач лише доводить до відома позивачки інформацію про кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за фактом смерті її сина.

Отже, враховуючи викладене суди також дійшли правильних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача внести зміни у зазначений лист, повідомлення й наказ в частині формулювання обставин смерті її сина, а також щодо зобов`язання направити їй ці документи. Так, вказані позовні вимоги є похідними від позовних вимог про визнання протиправними зазначених листа, повідомлення й наказу, у задоволенні яких суди обґрунтовано відмовили. 

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди дійшли помилкового висновку про інформативний характер повідомлення, оскільки сповіщення є документом для порушення питання про призначення пенсії (допомоги) і надання пільг, установлених законодавством України. 

Так, по-перше, повідомлення і сповіщення є документами різного правового характеру, що випливає зі змісту підпунктів 7.1, 7.5, 7.15 пункту 7 Розділу ІІ Інструкції №333. По-друге, ці сповіщення мають різні форми, що визначені вказаною Інструкцією і надсилаються військовою частиною і військовим комісаріатом різним адресатам (згідно додатків 32 і 38 відповідно).

У матеріалах справи наявні сповіщення від 16 лютого 2017 року №350/208/29/138/ПС (а.с. 63) і від 2 лютого 2017 року (а.с. 18, зворот). ОСОБА_1 у цій справі не заявляла позовних вимог щодо цих сповіщень, а тому суд касаційної інстанції в силу частини четвертої статті 341 КАС України (тут і далі у редакції, до 8 лютого 2020 року) не надає оцінку цим доводами, оскільки позбавлений права приймати і розглядати вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Водночас ті норми права, які стосуються сповіщень і на які посилалися суди, були проаналізовані ними виключно з метою встановлення характеру повідомлення від 27 грудня 2016 року у порівнянні зі сповіщеннями, надсилання яких (і повідомлень, і сповіщень) передбачено Інструкцією №333.

Відтак, розглянувши доводи касаційної скарги, Верховний Суд не встановив підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 4 травня 2018 року і постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко,