УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 754/16188/19
провадження № 61-11227ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», державний реєстратор комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. КиївКоцюба Алла Євгеніївна,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коротя Роман Олександрович, на постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2020 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», державного реєстратора Комунального «Підприємства «Реєстраційне Бюро» м. Київ Коцюби Алли Євгеніївни про визнання недійсною державної реєстрації прав та їх обтяжень,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), державного реєстратора Комунального «Підприємства «Реєстраційне Бюро» м. Київ Коцюби А. Є. про визнання недійсною державної реєстрації прав та їх обтяжень. 
27 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони відчуження та накладення арешту на майно - квартиру АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року заяву задоволено.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , належну на праві власності ТОВ «ФК «Вектор Плюс».
Заборонено вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , належну на праві власності ТОВ «ФК «Вектор Плюс».
Постановою Київського апеляційного суду від 20 травня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор Плюс» задоволено, ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись із постановою Київського апеляційного суду від 20 травня 2020 року,  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коротя Р. О., 29 липня 2020 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року. 
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду 
від 20 травня 2020 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коротя Р. О., вказує порушення норм процесуального права. Зазначає, що судом апеляційної інстанції не наведено обґрунтованих мотивів, з яких він дійшов висновку про відсутність необхідності застосування заходів забезпечення позову.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.
Приймаючи оскаржувану постанову, Київського апеляційного суду виходив із того, що судом першої інстанції безпідставно вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження та накладення арешту на майно. Суд апеляційної інстанції вказав, що доказів відчуження ТОВ «ФК «Вектор Плюс» квартири АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.
Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що 
у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», державного реєстратора Комунального «Підприємства «Реєстраційне Бюро» м. Київ Коцюби А. Є. про визнання недійсною державної реєстрації прав та їх обтяжень. 
27 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони відчуження та накладення арешту на майно - квартиру АДРЕСА_1 .
Також апеляційним судом установлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є ТОВ «ФК «Вектор Плюс».
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).
Згідно змісту статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає. 
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з частиною першою статті 150 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час звернення позивача із заявою, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами виник спір щодо визнання недійсною державної реєстрації прав та їх обтяжень.
Тому забезпечення позову шляхом заборони відчуження та накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 суд апеляційної інстанції визнав неспівмірним із заявленими позовними вимогами, а заяву позивача такою, що не підтверджена доказами. 
Враховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коротя Р. О., на постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2020 року є необґрунтованою, додержання норм процесуального права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення. 
Посилання заявника на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, постановах Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 607/14258/19-ц, від 9 квітня 2020 року у справі № 753/16728/19, від 11 березня 2020 року у справі № 161/5198/19 відхиляються касаційним судом, оскільки судові рішення у вказаних справах ухвалені за інших установлених судами обставин справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального права й підстави для його скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коротя Р. О., на постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2020 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коротя Роман Олександрович, на постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», державного реєстратора Комунального «Підприємства «Реєстраційне Бюро» м. Київ Коцюби Алли Євгеніївни про визнання недійсною державної реєстрації прав та їх обтяжень.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити адвокату Короті Роману Олександровичу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                            С. О. Карпенко 
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов