П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/4071/19-а 
                                                            Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Слободонюк М.В.
Суддя-доповідач -  Матохнюк Д.Б.   
26 серпня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Матохнюка Д.Б. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Шидловського В.Б. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Вінницькій області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України у Вінницькій області (УСБУ у Вінницькій області) в якому просив:
-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненархування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 15.07.2018 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 15.07.2018 року.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.  
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 в період часу з 14.08.2002 року по 15.07.2018 року проходив військову службу в Службі безпеки України на посадах офіцерського складу.
15.07.2018 року згідно наказу УСБУ у Вінницькій області за №174-ос від 10.07.2018 року позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я, виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення.
Так, після звільнення з військової служби 17.10.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виплати грошової компенсації за частину невикористаних днів основної щорічної відпустки за 2018 рік з причин перебування в період відпустки з 24.01.2018 року по 07.02.2018 року на стаціонарному лікуванні в Немирівській ЦРЛ.
Проте, листом від 15.11.2019 року за №53/С-28/8 відповідач вказав на відсутність правових підстав для виплати компенсації за невикористані дні відпустки, посилаючись на положення п. 6.3. Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 14.10.2008 року за №772, де передбачено, що військовослужбовцям, які захворіли під час щорічної основної відпустки або щорічної додаткової відпустки, зазначена відпустка продовжується на кількість невикористаних днів цієї відпустки з наступного дня після її закінчення. Про це військовослужбовці повідомляють рапортом начальника після закінчення відпустки.
Враховуючи те, що в рапорті позивача від 27.02.2018 року недотримано вищевказаних вимог, а тому в Управління були відсутні підстави для продовження такої відпустки та здійснення виплат компенсаційного характеру на день звільнення.
Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року N 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (Закон N 2011-XII).
Згідно п. 1 ст. 10-1 Закону N2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Відповідно до ст.4 Закону України “Про відпустки” від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Так, нормативно-правовим актом, який визначає порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період, є Указ Президента України "Про внесення змін до Указу Президента України від 7 листопада 2001 року №1053" №1262/2007 від 27.12.2007, яким затверджено Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (Положення №1262/2007). 
При цьому, механізм реалізації вимог Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України визначає Наказ Служби безпеки України "Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України" від 14.10.2008 № 772 (Інструкція № 772).
Так, абз. 2 п. 54 Положення №1262/2007 та п. 6.3 Інструкції №772 передбачено, що військовослужбовцям, які захворіли під час щорічної основної відпустки або щорічної додаткової відпустки, зазначена відпустка продовжується на кількість невикористаних днів цієї відпустки з наступного дня після закінчення відпустки, а у разі перебування на лікуванні понад тривалість відпустки - після одужання. Про це вони повідомляють рапортом начальника, після закінчення відпустки. До рапорту додається листок непрацездатності.
Крім того, порядок продовження та перенесення щорічної основної відпустки регулюється і загальними нормами ст.11 Закону N 504/96-ВР та ч. 2 ст. 80 КЗпП, де вказано, що щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.
Статтею 78 КЗпП визначено, що дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, а також відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами до щорічних відпусток не включаються.
Тобто, із аналізу наведених норм не вбачається обмеження права працівника на щорічну основну відпустку у зв`язку з тим, що працівник користувався відпусткою під час тимчасової непрацездатності. Більше того, при настанні тимчасової непрацездатності під час перебування у щорічній відпустці, відповідний період непрацездатності не включається до періоду перебування у відпустці.
Згідно з абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ визначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Крім того, відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Тобто, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом начальника УСБУ у Вінницькій області від 17.01.2018 №12-ОС позивачу на його прохання надано щорічну основну відпустку за 2018 рік в період з 22 січня до 25 лютого 2018 року включно.
Проте, в період перебування у щорічній основній відпустці ОСОБА_1 захворів та з 24 січня по 07 лютого 2018 року перебував на стаціонарному лікуванні в Немирівській ЦРЛ. Дні тимчасової втрати працездатності за вказаний період засвідчені листком тимчасової втрати працездатності, виданим Немирівською ЦРЛ, а також випискою із медичної картки стаціонарного хворого від 07.02.2018 року, на підставі яких Військово-медична служба УСБУ у Вінницькій області видала довідку №550145 про випадок тимчасової втрати працездатності військовослужбовця, яку разом з рапортом на продовження щорічної відпустки від 27.02.2018 року позивач надав відповідачу.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що період тимчасової втрати працездатності позивача з 24.01.2018 року по 07.02.2018 року до часу щорічної відпустки не включається, тому при звільненні позивача з військової служби відповідач повинен був провести з ним усі необхідні розрахунки, в тому числі і щодо розрахунку та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).
Враховуючи вище викладене колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються  встановленими у справі обставинами.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду –без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Вінницькій області залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту підписання суддями та оскарженню не підлягає.
          
Головуючий	 	 	Матохнюк Д.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сторчак В. Ю.    Шидловський В.Б.