УХВАЛА

16 вересня 2020 року 
Київ
справа №1.380.2019.002083
адміністративне провадження №К/9901/20343/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Желєзного І.В.,
суддів: Берназюка Я.О.,  Коваленко Н.В., 
перевіривши касаційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року 
у справі № 1.380.2019.002083
за позовом  ОСОБА_1 
до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, 
третя особа Золочівська міська рада Львівської області 
про визнання протиправними і скасування приписів, рішення та наказу,
УСТАНОВИВ:
24 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, в якому просив визнати протиправними та скасування приписів Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області від 17 травня 2018 року про порушення вимог будівельної інспекції у Львівській області про порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил № 289-1/1 та про зупинення підготовчих та будівельних робіт № 289-1/2.
Також до Львівського окружного адміністративного суду подано заяву про зміну позовних вимог, в якій позивач просив визнати протиправними та скасувати рішення головного інспектора будівельного нагляду відділу методології та нагляду за видачею дозволів на виконання будівельних робіт Департаменту дозвільних процедур Державної архітектурно-будівельної інспекції України про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт від 18 травня 2018 року № 42 та наказ Державної архітектурно - будівельної інспекції України № 42-«Д» від 21 травня 2018 року про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт від 02 березня 2009 року №16/12/-09 на об`єкт «Будівництво об`єктів торгівлі та обслуговування на                        АДРЕСА_1 ».
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року, позовні вимоги задоволено.
13 серпня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга відповідача на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі № 1.380.2019.002083.
Вирішуючи питання щодо відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Із системного аналізу наведених норм законодавства можна зробити висновок, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України (виключні випадки касаційного оскарження судових рішень).
В даному випадку обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень зводиться тільки до зазначення, що судами попередніх інстанцій рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень у розумінні частини четвертої статті 328 КАС України.
В той же час в касаційній скарзі всупереч імперативним приписам частини четвертої статті 328 КАС України не зазначено виключні випадки, з якими законодавець пов`язує можливість касаційного оскарження судових рішень в разі неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що унеможливлює відкрити касаційне провадження у даній справі.
Крім того, Суд вважає за необхідне зазначити, що посилання скаржника на загальнотеоретичні висновки Верховного Суду (зокрема, щодо обов`язку суб`єкта владних повноважень доведення правомірність рішень) не може бути підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не відповідає вимогам, встановленим пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України, оскільки заявник у касаційній скарзі не обґрунтував наявність  передбачених статтею 328 КАС України підстав касаційного оскарження судови рішень.
Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням із урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду (судів), рішення якого (яких) оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та/або апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі ж подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо неналежного дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Також, відповідно до частини четвертої статті 330 КАС України до касаційної скарги додаються документ про сплату судового збору.
В порушення наведених вимог, до касаційної скарги не додано такого документа.
Натомість в касаційній скарзі скаржник просить відстрочити сплату судового збору, в зв`язку з неможливістю вчасної сплати судового збору.
При розгляді та вирішенні вказаного клопотання суд враховує наступне.
Частиною 2 статті 132 КАС України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Умови, за яких суд може, зокрема, відстрочити його сплату та перелік суб`єктів, до яких таке відстрочення застосовується, обумовлені статтями 132 КАС України та                8 Закону України "Про судовий збір".
Відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про судовий збір" судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом; судовий збір включається до складу судових витрат; платники судового збору - це громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення.
Таким чином, судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Суд також виходить з того, саме на заявника покладається обов`язок щодо доведення фактів відповідно до його прохання про відстрочення від сплати судового збору; обов`язок сплатити судові збори, встановлений відповідно до закону, має законну мету, а тому, за загальним правилом, не визнається судом непропорційним чи накладеним свавільно; застосовані згідно із законом процесуальні обмеження у формі обов`язку сплатити судовий збір, за загальним правилом, не зменшують для заявника можливості доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права.
При прийнятті таких висновків суд враховує положення пункту першого частини 2 статті 129 Конституції України, згідно з яким однією із основних засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. У зв`язку із цим обставини пов`язані з відсутністю коштів призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися достатньою підставою для відстрочення від сплати судового збору.
Враховую вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні клопотання скаржника про відстрочення сплату судового збору слід відмовити.
З касаційної скарги та доданих до неї матеріалів вбачається, що позивачем є фізична особа, яка заявила чотири вимоги немайнового характеру.
Відповідно до пункту третього частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) ставка судового збору за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно із пунктом третім частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до адміністративного суду касаційної скарги на рішення суду встановлена на рівні 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.
Отже, ставка судового збору, що підлягає сплаті за звернення з цією касаційною скаргою, складає 6147,20 грн (200% * (1921,00 * 0,4) * 4).
Реквізити для сплати судового збору: УК у Печерському районі/Печерський район/ 22030102; номер рахунку отримувача (стандарт IBAN): UA288999980313151207000026007; код ЄДРПОУ: 38004897; призначення платежу: "*; 101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний орган Міністерства доходів і зборів України і має відповідну відмітку у паспорті);Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), ВЕРХОВНИЙ СУД (назва відповідного касаційного суду, де розглядається справа, або Велика Палата Верховного Суду), номер справи, у якій сплачується судовий збір.
Відповідно до частини другої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статті 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу, а саме така касаційна скарга залишається без руху.
Виходячи з наведеного, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати строк для усунення недоліків касаційної скарги особі, яка її подала, шляхом надання до суду документа про сплату судового збору та обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження згідно з частиною червертою статті 328 цього Кодексу.
У випадку неусунення недоліків касаційної скарги скарга буде повернута особі, яка її подала, відповідно до частини другої статті 332 КАС України.
Керуючись статтями 169, 328, 330, 332 КАС України,
УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні клопотання Державної архітектурно-будівельної інспекції України про відстрочення сплати судового збору у справі №1.380.2019.002083.
Залишити без руху касаційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі № 1.380.2019.002083 за позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, третя особа Золочівська міська рада Львівської області про визнання протиправними і скасування приписів, рішення та наказу.
Надати скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали, для усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                                   І.В. Желєзний

Судді                                                                                                                       Я.О. Берназюк 
          
                                                                                                                                                                                                                     Н.В. Коваленко