ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року	Львів	Справа № 300/1974/19 пров. № А/857/4405/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді – Іщук Л. П.,
суддів – Кухтея Р. В., Обрізка І. М., 
за участю секретаря судового засідання – Лутчин А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради та Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року (ухвалене головуючим суддею Главачем І. А. о 15:19 год у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Івано-Франківська міська рада, про визнання протиправними дій, 

                                                          ВСТАНОВИВ:

02.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради, в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо проведення добору та формування земельної ділянки площею 0,0472 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2610100000:05:001:0180, яка підлягає продажу на земельних торгах відповідно до пункту 2 рішення Івано-Франківської міської ради від 16.08.2019 №200-28 «Про проведення земельних торгів», включеної до переліку земельних ділянок, які підлягають продажу на земельних торгах в Додаток 2 даного рішення, а також дії відповідача щодо підготовки проекту рішення «Про проведення земельних торгів» в частині включення до переліку земельних ділянок призначених для продажу на земельних торгах в Додаток 2 до даного проекту рішення земельної ділянки 0,0472 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2610100000:05:001:0180.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач протиправно проводив добір і формування земельної ділянки площею 0,0472 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2610100000:05:001:0180, для продажу на земельних торгах з огляду на відсутність звернень громадян та юридичних осіб щодо намірів забудови такої земельної ділянки чи попередніх пропозицій депутатів міської ради та структурних підрозділів виконавчого комітету, а також інформації, отриманої шляхом проведення заходів самоврядного контролю. Зазначає, що оскаржувані дії відповідача порушують його права, оскільки доступ до належного йому домоволодіння можливий лише через земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:05:001:0180, що підтверджується листом відповідача від 14.09.2019 № к/563.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 позов задоволено.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради та Івано-Франківська міська рада подали апеляційні скарги, в яких покликаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги Департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що ним жодних дій, спрямованих на формування земельної ділянки, кадастровий номер 2610100000:05:001:0180, не вчинялось, оскільки така була витребувана з чужого незаконного володіння на користь територіальної громади м. Івано-Франківська. Зазначає, що включення згаданої земельної ділянки до переліку земельних ділянок, які підлягають продажу на земельних торгах, відповідає пункту 4.9 Порядку продажу земельних ділянок (прав на них) комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська, який затверджений рішенням Івано-Франківської міської ради від 02.05.2018 № 132-19. Вказує на помилковість доводів позивача щодо його переважного права користування земельною ділянкою, кадастровий номер 2610100000:05:001:0180, так як рішенням Івано-Франківської міської ради від 19.08.2016 № 258-7 йому та Приватній фірмі «Кебель» надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Дністровській, 6 в м. Івано-Франківську в межах існуючої забудови для обслуговування квартири та нежитлових приміщень, однак, таке реалізовано не було. Також не заслуговують на уваги покликання позивача на договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0624 га від 09.03.2006, що був укладений між Івано-Франківською міською радою та приватними підприємцями Кобилівим Я. В. і Клименко А. В., оскільки строк дії договору закінчився у 2009 році та не був продовжений.
Івано-Франківська міська рада в обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що земельна ділянка площею 0,0472 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2610100000:05:001:0180, сформована, є вільною від забудови, перебуває в комунальній власності, відтак, правомірно включена в перелік земельних ділянок, призначених для продажу на торгах. Вказує, що рішення Івано-Франківської міської ради від 16.08.2019 № 200-28 «Про проведення земельних торгів» є першим етапом проведення земельних торгів та не позбавляє позивача можливості реалізувати право користування на таку земельну ділянку на конкурентних засадах (земельних торгах).
Позивач подав відзиви на апеляційні скарги, в яких їх заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити їх без змін. 
Під час апеляційного розгляду представники скаржників підтримали вимоги апеляційних скарг та просили її задовольнити, покликаючись на викладені в них доводи.
Позивач в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційних скарг, покликаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив відмовити в їх задоволенні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників скаржників, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири від 09.07.2009, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С. М. та зереєстрованого в реєстрі за № 2882, належить квартира АДРЕСА_2 .
Рішенням Івано-Франківської міської ради від 19.08.2016 №258-7 «Про розгляд клопотань фізичних і юридичних осіб із земельних питань» ОСОБА_1 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 в межах існуючої забудови для обслуговування квартири.
16.08.2019 Івано-Франківською міською радою прийнято рішення № 200-28 «Про проведення земельних торгів», згідно з яким виставлено на земельні торги, встановлено умови продажу, стартові ціни лотів, зокрема, земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0472 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 2610100000:05:001:0180. Умовою продажу такої земельної ділянки визначено право оренди строком на 5 років.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно включено земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2610100000:05:001:0180 до переліку земельних ділянок призначених для продажу на земельних торгах з огляду на відсутність попереднього звернення громадян чи юридичних осіб щодо намірів забудови земельної ділянки, пропозицій депутатів міської ради чи структурних підрозділів виконавчого комітету ради, а також без здійснення заходів самоврядного контролю та за наявності зареєстрованих обтяжень такого майна.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його таким, що зроблений з порушенням норм процесуального права та без встановлення обставин порушення прав позивача оскаржуваними діями.
Згідно з ч. 1 і 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28–36).
Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).
Суд також враховує вже зазначену позицію Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 30–32 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132).
Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B). 
Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). 
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).
Як встановлено судом першої інстанції, визнається сторонами і вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , звернувшись з позовом до суду у жовтні 2019 року, просить визнати протиправними дії відповідачів, наслідком яких стало прийняття Івано-Франківською міською радою рішення №200-28 від 16.08.19 «Про проведення земельних торгів».
Під час апеляційного розгляду з пояснень учасників судом встановлено, що у провадженні Івано-Франківського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом цього ж позивача – ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення Івано-Франківської міської ради №200-28 від 16.08.19 «Про проведення земельних торгів».
Апеляційний суд вважає за необхідне наголосити, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 10.07.2020 у справі № 420/647/19, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.
Таким чином, підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/ бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дії або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють його права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено право особи, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Оскільки наслідком розв`язання публічно-правового спору, по суті, має бути захист порушеного суб`єктивного права позивача, то у разі незгоди з рішенням суб`єкта владних повноважень, вимога про визнання протиправними дій відповідача по складанню чи підготовці такого рішення не буде мати своїм правовим наслідком захист прав позивача, адже таке право підлягає захисту виключно шляхом пред`явлення позову про визнання протиправним рішення.
Апеляційний суд зазначає, що дії відповідача, спрямовані на добір земельних ділянок комунальної власності для продажу на земельних торгах - це процедурні дії суб`єкта владних повноважень з підготовки проекту рішення про проведення земельних торгів та самі по собі не є діями суб`єкта владних повноважень у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Зважаючи на те, що оскаржувані дії Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради не зумовили виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивача чи їх порушення, що підлягають захисту в порядку адміністративного судочинства, а рішення Івано – Франківської міської ради оскаржене позивачем, то обраний позивачем спосіб захисту права шляхом визнання протиправними дій з підготовки та прийняття такого рішення не відповідає його змісту, з огляду на що в задоволенні позову слід відмовити.

Такий висновок не спростовується і покликанням позивача на договір оренди землі від 09.03.2006, укладений між Івано-Франківською міською радою як орендодавцем та підприємцями ОСОБА_2 ( батьком позивача )  та ОСОБА_3 як орендарями, згідно з яким останні приймають у строкове, платне володіння і користування земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1 площею 0,0624 га, оскільки дія такого договору на момент виникнення спірних правовідносин закінчилась, а його положення не поширювались на позивача. 
Що стосується доводів позивача про можливість заїзду і доступу до належної йому квартири через земельну ділянку із кадастровим номером 2310100000:05:001:0180, то вказана обставина жодним чином не впливає на можливість розпорядження такою земельною ділянкою її власником, а у позивача виникає право як на участь у земельних торгах, так і на укладення договору про встановлення земельного сервітуту.
За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин, що мали значення для справи, а також неправильне застосування норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.
Керуючись статтями 310, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради та Івано-Франківської міської ради задовольнити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 лютого             2020 року у справі № 300/1974/19 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Івано-Франківська міська рада, про визнання протиправними дій відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Повне судове рішення складено 23.09.2020