ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 серпня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №582/812/19 
Номер провадження 22-ц/816/555/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
сторони справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Дочірнє підприємство «Сумський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»,
треті особи: філія «Недригайлівський райавтодор» Дочірнього підприємства «Сумський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», директор Дочірнього підприємства «Сумський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Гайдаш Сергій Михайлович, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області,
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Дочірнього підприємства «Сумський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на заочне рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 листопада 2019 року в складі судді Машини І.М., постановлене у м. Ромни, повне рішення складено 10 грудня 2019 року,

                                                          в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у червні 2019 року позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати незаконним і скасувати наказ № 5 від 20 березня 2019 року «Про відсторонення з роботи». Усунути перешкоди у виконанні ОСОБА_1 трудових обов`язків, зобов`язавши відповідача допустити його до виконання трудових обов`язків начальника філії  «Недригайлівський райавтодор» Дочірнього підприємства «Сумський облавтодор» Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України». Допустити негайне виконання рішення суду в частині усунення перешкоди у виконанні ОСОБА_1 трудових обов`язків та виплати заробітної плати за 1 місяць. Стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі та виплатам допомоги з тимчасової непрацездатності за час відсторонення від посади з 30 листопада 2015 року по 28 квітня 2017 року в сумі 20650 грн. 56 коп., заборгованість по середньому заробітку за час вимушеного прогулу з 29 квітня 2017 року по 14 березня 2019 року в сумі 34142 грн. 15 коп., заборгованість по заробітній платі , виплатам допомоги з тимчасової непрацездатності, заробітної плати за час відпустки та відсторонення від роботи за період з 15 березня 2019 року по 21 жовтня 2019 року в сумі 101522 грн. 73 коп., грошову компенсацію за невикористані 87 днів відпустки за відпрацьований період з 06 травня 2014 року по 11 вересня 2016 року в сумі 26591 грн. 03 коп. та заподіяну моральну шкоду в сумі 100000 грн. 00 коп.
Свої вимоги мотивував тим, що він перебуває у трудових відносинах з відповідачем починаючи з 1982 року працював у дорожній галузі на різних керівних посадах. 19.10.2006 року його призначено в.о. начальника філії «Недригайлівський райавтодор» ДП «Сумський облавтодор» ДАК «Автомобільні дороги України», а з 25.10.2007 року призначений начальником вказаної філії. 30.11.2015 року  був відсторонений від посади директора вказаної філії через неефективне використання коштів отриманих він інших замовників та проведення службового розслідування з вказаного питання. Рішенням Апеляційного суду  Сумської області від 27 липня 2016 року зобов`язано усунути перешкоди у виконанні ним трудових обов`язків, зобов`язавши ДП «Сумський облавтодор» допустити його до виконання трудових обов`язків начальника філії «Недригайлівський райавтодор». 02.08.2016 року його було поновлено на роботі та знову в цей же день відсторонено за порушення фінансової дисципліни.  Вказує, що в судовому порядку його повторно було поновлено на роботі, однак відповідачем вказане судове рішення виконане не було. Зазначає, що рішенням  Роменського міськрайонного суду Сумської області у справі № 582/641/17 його позов задоволено частково, стягнуто з Дочірнього підприємства «Сумський облавтодор» Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» в особі філії «Недригайлівський райавтодор» ДП «Сумський облавтодор» ДАК «Автомобільні дороги України» на його користь заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2015 року по квітень 2017 року в сумі 62027 грн. 97 коп., грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за 2012 - 2017 роки в сумі 28643 грн. 71 коп., а всього на загальну суму 90671 грн. 68 коп. 14 березня 2019 року Сумським апеляційним судом задоволено частково його апеляційну скаргу, скасовано наказ директора ДП «Сумський облавтодор» № 9-к від 04.05.2017 року про його звільнення, поновлено на посаді начальника філії «Недригайлівський райавтодор» та стягнуто на його користь 230866 грн. 80 коп. куди увійшла заборгованість по виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу та середній заробіток та моральна шкода. Вказує, що і це рішення директором виконано не було, оскільки наказом директора ДП «Сумський облавтодор» № 3 - к від 15.03.19  його формально поновлено на посаді з 29 квітня 2017 року, але наказом відповідача від 20.03.2019 року № 5-к позивача знову було відсторонено від займаної посади в зв`язку із врученням обвинувального акту та розгляду справи Роменським міськрайонним судом Сумської області. 25.04.2019 року вказаний наказ було доповнено наказом № 11- к про збереження за ним робочого місця та середнього заробітку. Вважає наказ від 20.03.2019 року № 5-к про відсторонення його з роботи незаконним з огляду на те, що він має відповідну освіту, кваліфікацію, досвід роботи за професією керівників нижчого рівня, пройшов атестацію та визнаний таким, що відповідає займаній посаді, в період роботи належно та добросовісно виконував свої функціональні обов`язки, мав позитивні результати в роботі. Зазначає, що виключний перелік підстав для відсторонення його від роботи перелічено в ст. 46 КЗпП України, однак оскаржуваний наказ жодної з цих підстав не містить. Крім таке відсторонення можливе лише за ухвалою слідчого судді, а тому директор ДП «Сумський облавтодор» перевищив свої повноваження. З 25 березня по 05 квітня 2019 року він знаходився на стаціонарному лікуванні, лікарняний лист ним наданий до ДП «Сумський облавтодор» 08 квітня 2019 року. З 09 квітня по 18 травня 2019 року наказом № 31-В ОСОБА_1 надана невикористана частина відпусток строком на 37 днів за відпрацьований період з 12.09.2016 року по 11.09.2017 року, хоча ним ще не використані відпустки за попередні роки, та при цьому при наданні відпустки, заробітна плата за час  такої відпустки не виплачена. Лише 26 квітня 2019 року на його банківську картку надійшли грошові кошти в сумі 35923 грн. 30 коп., 31 травня 2019 року - 6420 грн. 76 коп., а 10 червня 2019 року - 149932 грн. 51 коп., без надання, розшифровки за видами і розмірами виплат. На заяву ОСОБА_1 від 06 травня 2019 року адресовану на адресу директора ДП «Сумський облавтодор» про скасування наказу про відсторонення його від посади та допущення до виконання його службових обов`язків, виконати Постанову Сумського апеляційного суду від 14 березня 2019 року в повному обсязі, надати розшифровку за видами та розміром виплат, здійснених йому 26 квітня 2019 року в сумі 35923 грн. 30 коп., повідомити розмір заробітної плати (з розшифровкою за видами та розмірами виплат) начальника філії «Недригайлівський райавтодор», станом на 15 березня 2019 року, повідомити, яка кількість днів відпустки ним не використана за попередні роки, починаючи з 2012 року, здійснити перерахунок його заробітної плати за період з 01 грудня 2015 року по 14 березня 2019 року включно та виплатити заборгованість в повному обсязі (в тому числі і не виплачені лікарняні), виходячи, із встановленого в описовій частині Постанови Сумського апеляційного суду від 14.03.2019, середнього заробітку, відповіді не надано. На повторну заяву ОСОБА_1 від 07 травня 2019 року на адресу директора ДП «Сумський облавтодор» з аналогічними вимогами заяви від 06.05.2019, відповіді, в порушення ст.ст. 49 та 110 КЗпП України йому знову не надано. На наступну заяву ОСОБА_1 від 13 червня 2019 року на адресу директора ДП «Сумський облавтодор», останній знову не отримав ніякої відповіді. Позивач вважає, своїми діями відповідач порушив ст. 30 Закону України «Про оплату праці» та ст.ст. 49 і 110 КЗпП України, відповіді на заяви позивача взагалі не надано, середній заробіток, лікарняні та відпускні йому або взагалі не виплачені або виплачуються у меншому розмірі. Так, починаючи з 01 грудня 2015 року позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата в меншому розмірі, з 15 по 20 березня 2019 року, в порушення ст. 115 КЗпП України, не нарахована та не виплачена заробітна плата, а починаючи з 21 березня 2019 року (за період відсторонення від посади) не виплачуються лікарняні та середня заробітна плата, яка підлягає розрахунку та щомісячній оплаті у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». вказує, що від незаконних дій директора ДП «Сумський облавтодор», в результаті яких позивач втратив роботу, в нього виникли стенокардія, головні болі, депресивний стан, безсоння, порушення нервової системи, у зв`язку з чим він з 25 березня по 05 квітня 2019 року, з 06 по 17 травня 2019 року та з 10 червня 2019 року по час подання до суду позову знаходився на стаціонарному лікуванні. Незаконне відсторонення його від займаної посади потягло зміни його життєвих та виробничих стосунків, він знаходиться в постійних очікуваннях, переживає, нервує, відчуває дискомфорт, має пригнічений стан, це порушило його нормальні життєві зв`язки та звички, що потребує від нього додаткових зусиль для організації та влаштування його звичайного життя через неправомірні дії директора ДП «Сумський облавтодор», які виразились в незаконному відстороненні позивача від займаної посади, приниженні його честі, гідності та ділової репутації. Вказує, що директор ДП «Сумський облавтодор», не вживає заходів до скасування наказу № 5-К навіть після спливу 2-х місячного терміну, умисно продовжує грубо порушувати законодавство про працю чим ще більше наносить йому моральних страждань, підриваючи його авторитет, престиж та ділову репутацію. Навіть після поновлення, в даний час, його на посаді, необхідні значні зусилля та тривалий час для відновлення довіри до позивача з боку керівників підприємств установ і організацій та інших осіб з якими він укладав контракти, договори на виконання дорожніх робіт та підтримував інші ділові та особисті стосунки, а також потрібні, значні тривалі зусилля та тривалий час для відновлення його попереднього стану, в тому числі стану здоров`я, престижу, авторитету, честі, гідності та його ділової репутації і все це потребує від нього додаткових зусиль для організації та влаштування його звичайного життя. Позивач вважає що відповідач за незаконне відсторонення його третій раз від займаної посади повинен відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду, яку він оцінує в сумі 100000 гривень.
Заочним рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 листопада 2019 року позов задоволено частково. 
Визнано незаконним та скасовано наказ № 5-к від 20 березня 2019 року «Про відсторонення від роботи». Зобов`язано усунути перешкоди у виконанні ОСОБА_1 трудових обов`язків, зобов`язавши Дочірне підприємство «Сумський облавтодор» Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» допустити ОСОБА_1 до виконання трудових обов`язків начальника філії «Недригайлівський райавтодор». Стягнуто з Дочірнього підприємства «Сумський облавтодор» Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 40002, м. Суми, вул. Роменська, 79/2, код ЄДРПОУ 31931024) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ): заборгованість по виплаті допомоги з тимчасової непрацездатності за період з грудня 2015 року по червень 2019 року в сумі 13013 (тринадцять тисяч тринадцять) грн. 30 коп.; заборгованість за 83 робочих дні за період з 24 червня по 21 жовтня 2019 року в сумі 78550 (сімдесят вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят) грн. 37 коп.; заподіяну моральну шкоду в сумі 1000 (одна тисяча) грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині усунення перешкоди у виконанні ОСОБА_1 трудових обов`язків та виплати заробітної плати за один місяць.
Ухвалою суду першої інстанції від 05.05.2020 в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне встановлення судом фактичних обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права в частині відмовлених позовних вимог просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за час відсторонення з посади з 30 листопада 2015 року по 28 квітня 2017 року в сумі 12315 грн. 07 коп., заборгованість по середньому заробітку за час вимушеного прогулу з 29 квітня 2017 року по 14 березня 2019 троку в сумі 34142 грн. 15 коп., заборгованість по виплаті допомоги з тимчасової непрацездатності за період з 09 по 21 червня 2019 року в сумі 3644 грн. 01 коп., грошову компенсацію за невикористані 87 днів відпустки за відпрацьований період з 06 травня 2014 року по 11 вересня 2016 року в сумі 26591 грн. 03 коп., заборгованість по заробітній платі за час роботи з 15 по 20 березня 2019 року та за час відсторонення від роботи з 21 березня 2019 року по 23 червня 2019 року та з 22 жовтня 2019 року по 17 січня 2020 року в сумі 89431 грн. 96 коп., заподіяну моральну шкоду в сумі 99000 грн., середній заробіток за час відсторонення від роботи за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції стягнув з відповідача заборгованість лише за період з 24 червня по 21 жовтня 2019 року відсторонення його від роботи, тобто за 83 робочих дні, в той час як він також був відсторонений з роботи з 21 березня 2019 року, а саме рішення ухвалювалось 27 листопада 2019 року. Таким чином, заборгованість мала б бути стягнута за 119 робочих днів. (без урахування лікарняних та відпустки). Зазначає, що жодна заявлена ним вимога в судовому засіданні спростована не була. Зазначає, що станом на 15.03.2019 року його посадовий оклад дорівнював 9800 грн. Наводячи свої розрахунки вказує, що за його підрахунками в період з 15 по 31 березня 2019 року йому мало б бути нараховано 6060 грн. 30 коп. Із 01.05.2019 року його посадовий оклад збільшився до   10900 грн. В зв`язку з викладеним, навівши в апеляційній скарзі відповідні розрахунки вказує, що загальна сума заборгованості відповідача перед ним за період з 15.03.2019 року по 27.11.2019 року становить 136751 грн. 46 коп., в той час як суд першої інстанції припустився помилки та стягнув на його користь 78550 грн. 37 коп. Таким чином, суд стягнув на його користь грошову суму, яка на 58201 грн. 09 коп. є меншою, від тієї, що повинна була бути нарахована. Вказує, що судом першої інстанції не було враховано його лікарняний лист за період з 10.06.2019 по 21.06.2019 року заборгованість за яким, в впродовж 12 календарних днів непрацездатності позивача, складає 3644 грн. 18 коп. В результаті цього, суд помилково стягнув на його користь суму заборгованості в період тимчасової непрацездатності в розмірі 13013 грн. 30 коп.,  замість 16657 грн. 31 коп. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо того, що заборгованість, яка виникла в період відсторонення його від роботи, а саме з 30.11.2015 по 28.04.2017 та з 29.04.2017 по 14.03.2019 року вже була предметом судового розгляду, з огляду на що неправомірно відмовив йому у її стягненні. Оскільки при ухваленні попередніми судами рішень позивачем було неправильно розраховано середньоденний заробіток з об`єктивних причин. Вказує, що суд необґрунтовано відмовив йому у стягненні на його користь заборгованості по заробітній платі за час відпустки та заборгованості по грошовій компенсації за невикористані 87 днів відпустки, за відпрацьований період з 06.05.2014 по 11.09.2016 року, з мотивів ненадання позивачем належного розрахунку та доказів наявної перед ним заборгованості, оскільки вказані обставини не відповідають дійсності. Також вказує, що суд першої інстанції безпідставно стягнув суму відшкодування завданої позивачу моральної шкоди в значно нижчому розмірі, оскільки судом не було надано належної правової оцінки продовжуваним грубим порушенням трудового законодавства з боку відповідача. Крім того, вказує, що оскільки відповідач не розрахувався з ним в повному обсязі і у нього наявна перед ним заборгованість, то він має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У відзиві на апеляційну скаргу підприємство вказує, що вимоги позивача про стягнення заробітної плати за період відсторонення від посади за період з 30.11.2019 року по 28.04.2017 року та середнього заробітку за час звільнення з посади за період з 29.04.2017 року по 14.03.2020 року є безпідставними, оскільки попередніми судовими рішеннями вже вирішувалось дане питання, і вказані рішення вже виконанні станом на 10.06.2019 року. Вимога позову про виплату компенсації за 87 днів щорічної відпустки також є безпідставною, оскільки позивачем не вказано конкретна кількість днів відпустки за кожен рік.
Не погодившись з апеляційною скаргою, відповідач подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне встановлення судом фактичних обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права в частині відмовлених позовних вимог просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що в позовних вимогах позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, виплатам допомоги з тимчасової непрацездатності, заробітної плати на час відпустки та відсторонення від роботи за період з березня 2019 по 09 червня 2019 року, а тому суд безпідставно почав відлік заборгованості по заробітній платі з 24 червня 2019 року, чим самостійно збільшив розмір позовних вимог. Стосовно стягненню заборгованості по тимчасовій непрацездатності, заперечують надання позивачем лікарняних листів за місцем роботи, а саме листок непрацездатності є підставою я для призначення соціальної виплати. Вважають позивачем не доведено існування причинного зв`язку між винними діями  і завданим моральною шкодою.  
У відзиві на апеляційну скаргу підприємства позивач вказує, що в частині задоволення позовних вимог рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, томі підстав для його скасування немає.
У пояснення управління ФСС надало розрахунок перших п`яти днів за представленими позивачем лікарняними, які оплачуються  підприємством з фонду оплати праці.
Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Вважає наданий ним розрахунок заявлених до стягнення грошових сум вірним, оскільки наданий розрахунок підприємством не враховує збільшення посадового окладу. 
Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволені позову, оскільки усі присуджені виплати за попередніми судовими рішеннями виплачені, а також на рахунок заявнику в грудні 2019 року перераховано належна заробітна плата за період останнього відсторонення, тому їх апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Представник управління ФСС висловив думку вирішення спору на розсуд суду.
Інші треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не доведено наявності законних підстав для відсторонення позивача від роботи, в зв`язку з чим наказ № 5-к від 20.03.2019 року «Про відсторонення від роботи» є незаконним та підлягає скасуванню,як і  вимоги  про усунення перешкод у виконанні ним трудових обов`язків. Також з відповідача підлягає стягненню заборгованість з середнього заробітку за період відсторонення. Крім того, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення на його користь заборгованості за 83 робочих дні за період з 24.06.2019 по 21.10.2019 року в сумі 78550 грн. 37 коп. та стягнення на його користь заборгованості з тимчасової втрати непрацездатності з огляду на те, що відповідач не спростував в цій частині розрахунок позивача, а матеріалами справи доведено наявність заборгованості перед позивачем в частині цих позовних вимог. Крім того суд виходив з доведеності обставин завдання позивачем моральної шкоди в розмірі 1000 грн. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні вимог позивача в частині стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі за період з 30.11.2015 по 28.04.2017 та з 29.04.2017 по 14.03.2019 суд виходив з того, що вказана заборгованість вже була предметом судового розгляду. 
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками  місцевого суду виходячи з такого.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Роменського  міськрайонного суду Сумської області від 31 жовтня 2018 року в частині, яке залишено без змін після перегляду справи апеляційним судом, на користь ОСОБА_1 стягнута заборгованість по заробітній платі з грудня 2015 року по квітень 2017 року в сумі 62027,97грн.Залишаючи без змін в цій частині рішення суду першої інстанції, апеляційний суд визнав фактичний розмір заборгованість по заробітній платі в період відсторонення ОСОБА_1 з 30.11.15 по день звільнення у розмірі 74343,04 грн., проте останнім у позові було заявлено  62027,97грн, а тому підлягає стягненню саме ця сума. 
Отже, різниця між фактичним розміром заборгованості та стягнутою сумою судовим рішенням становить 12315,07 грн, яку по даній справі позивач просив стягнути на його користь як заборгованість по заробітній платі.
Скасовуючи в іншій частині рішення місцевого суду від 31.10.18, постановою Сумського апеляційного суду від 14.03.2019р. було скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 і  поновлено його на посаді начальника філії «Недригайлівський райавтодор» ДП «Сумський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» з 28.04.2017р.; стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у заявленому  позивачем розмірі 168348,83грн. та завдану моральну шкоду в сумі 500грн. 
Даним судовим рішенням встановлено, що за час вимушеного прогулу розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу який підлягає стягненню на його користь становить 202490,98 грн, але, враховуючи заявлену суму у позові, задовольнив позов тільки в заявленій сумі 168348,83грн.
На виконання цього рішення апеляційного суду наказом керівника  ДП «Сумиський облавтодор» від 15.03.19 № 3-к  позивача поновлено на посаді начальника філії «Недригайлівський райавтодор» з 29.04.2017р., а наказом від 20.03.19 № 5-к у зв`язку із врученням обвинувального акту та розглядом кримінальної справи його знову відсторонено  від виконання обов`язків начальника філії і до цього часу відсторонення триває. 
Згідно наказу від 25.04.2019 №11-к в період усунення від роботи за ним зберігається його робоче місце та середній заробіток. 
Задовольняючи вимоги про визнання незаконним та  скасування наказу №5-к від 20.03.19 про відсторонення позивача від роботи шляхом допущення до виконання своїх трудових обов`язків, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з приписів ст. 46 КЗпП, якою чітко визначені обставини за яких відбувається відсторонення працівника від роботи за рішенням власника або уповноваженим органом,  та ст.154 КПК України, яка передбачає можливість відсторонення від роботи підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особо тяжкого за ухвалою слідчого або суду на підставі клопотання про відсторонення від посади винесеного слідчим або прокурором. Таких процесуальних документів матеріали справи не містять.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням  особи, поданим відповідно до цього Кодексу.
Суд першої інстанції встановивши, що предметом попереднього судового розгляду були  вимоги позивача щодо стягнення з підприємства заборгованості по заробітній платі в період незаконного відсторонення від роботи  з 30.11.15 по 28.04.17 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28.04.17 по час ухвалення апеляційним судом рішення, місцевий суд не звернув уваги на те, що предметом таких вимог були конкретно заявлені суми у позові  і саме в межах заявлених сум, ці вимоги  були задоволені апеляційним  судом з урахуванням принципу диспозитивності.
Оскільки висновки апеляційного суду викладені у постанові від 14.03.19 мають преюдиційне значення щодо порушення підприємством відносно позивача законодавства про оплату праці, для вирішення даної справи, суд першої інстанції помилився відмовив у задоволені стягнення на його користь недоотриманої суми заробітної плати за час попереднього відсторонення у розмірі 12315,07 грн., оскільки відповідно до ч.2ст.233 КЗпП працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення  належної йому заробітної плати  без обмеження будь-яким строком.  
Щодо стягнення залишкової суми вимушеного прогулу в розмірі 34142,15 грн., то в цій частині колегія погоджується з відмовою у  задоволенні, оскільки за своєю правовою природою дана компенсаційна виплата не входить до структури заробітної плати, яка сплачується за рахунок фонду оплати праці  і виплачується працівникові у разі поновлення на роботі, а тому відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП строк звернення до суду обчислюється за правилами  встановленим для звернення до суду з вимогою про незаконне звільнення.
З наведених обставин суд відхиляє доводи з цього приводу апеляційної скарги підприємства.
На час звернення  до суду з такою вимогою  вказаний матеріальний строк сплинув і позивач не просив його поновити з поважних причин.  
Отже рішення в частині відмови у задоволення стягнення на користь позивача недоотриманої суми заробітної плати за час попереднього відсторонення у розмірі 12315,07 грн не відповідає процесуальному закону і підлягає скасуванню з  подальшим задоволенням такої вимоги.
Щодо стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі в період відсторонення з 20.03.19 по 21.10.19, то суд першої інстанції їх задовольнив частково тільки за 83 робочих дні з 24.06.19 по 21.10.18 в сумі 78550,37 грн,  притому, що позивач у своїй заяві від 08.10.19 уточнивши  межі позову і просив стягнути з підприємства заборгованість по заробітній платі з 15.03.19, т.т.  з наступного дня після ухвалення постанови апеляційного суду.
Проте, з представленого підприємством розрахунку заборгованості заробітної плати за 2019 рік ( даний  розрахунок не був представлений суду першої інстанції у зв`язку із  не прибуття  в судове засідання представника підприємства через участь у розгляді кримінальної справи і заявленого клопотання про відкладення розгляду справи) вбачається наступне.
У березні місяці 2019 року ОСОБА_1 працював 6 робочих днів з 15.03.19, а з 25.03.19 перебував на лікарняному. Отже його заробітна плата  в цьому місяці становила 2732,93грн., які  частково в сумі 1437,54 грн  були виплачені до ухвалення судом першої інстанції рішення - 31.05.19, а залишок суми 1295,39 грн. вже після - 27.12.19.
В квітні 2019 позивач  по  05 квітня перебував на лікарняному, кількість  його робочих днів  в цьому місяці  17 днів, але з 09 квітня по 18 травня йому була надано 37 днів   відпустки за відпрацьований період  з 12.09.16 по 11.09.17 і тому за 1 день роботи нарахована заробітна плата в розмірі 458,08 грн, яка фактично була виплачена вже після ухвалення місцевим судом рішення - 27.12.19. Дані щодо нарахування оплати наданої з 09.04.19 відпустки відсутні.
В травні місяці позивачу було нарахована зарплата  за 1 день роботи - 494,23 грн., але фактично  була виплачена  частково в сумі 115,57 грн. - 27.06.19, т.т  до ухвалення місцевим  судом рішення,а залишок 378,66 грн після  - 27.12.19. У період відпустки від перебував з 06 по 17 травня на лікарняному, тому термін відпустки було продовжено і 31 травня був робочим днем, за який  і була нарахована заробітна плата.  Дані про розмір нарахованої оплати за період відпусти у травні місяці  відсутні.
У червні місяці позивачу нарахована заробітна плата за 9 робочих днів в сумі 4503,32 грн., оскільки з 10 по 22 червня  він перебував на лікарняному. Сума була йому перерахована вже після ухвалення місцевим судом рішення - 27.12.19. За 23 робочих  днів липня місяця позивачу нараховано - 11471,07 грн; за 21 робочих днів  серпня - 10751,91 грн.; за 21 робочих днів  вересня -  10677,91 грн; за 22 робочих днів жовтні - 11108,39 грн. Ці суми були перераховані в повному обсязі  вже після ухвалення рішення - 27.12.19. Загальний розмір перерахованих підприємством коштів за період з березня по жовтень 2019 року становив -  52197,84грн.,  яких на час ухвалення місцевим судом оскарженого рішення залишок нарахованих сум підприємством за цей період, але не виплачених позивача складає 50644,73грн.
Відповідно до інформації індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 за 2019 рік станом на 28.05.20р. розмір доходу позивача з якого сплачені підприємством страхові внески  містить інші  суми, а саме: березень - 8623,82грн ; квітень - 10245,24 грн; травень - 4501,66 грн.; червень - 8692,11 грн; липень - 14585,18 грн; серпень - 13356,42 грн; вересень - 13264,35 грн;, жовтень - 13799,25 грн..
В цілому  з урахуванням відпрацьованого робочого часу у березні ( з 15 по 24 березня ) та жовтня (з 01 по  21 жовтня),  розмір зарплати, яка підлягала оплаті за відпрацьований робочий час   у березні колегія суддів приймає  2732,93грн.( за 6 роб.дн.) і у  жовтні 8781,34грн.(13799,25 :22 роб.дн.=627,24грнх14 роб.дн.), отже  загальний  розмір невиплаченої  заробітної плати у період з 15 березня по 21 жовтня 2019 року складає  76159,23 грн.  (2732,93грн+10245,24 грн + 4501,66 грн+8692,11 грн + 14585,18 грн + 13356,42 грн + 13264,35 грн + 8781,34грн),  з яких на час ухвалення рішення сплачено підприємством   тільки 1553,11грн.( 1437,54грн.+115,57 грн.).
Отже залишок заборгованості по заробітній платі за цей період станом на час ухвалення  місцевим судом рішення дорівнюється 74606,12грн. (76159,23-1553,11) і саме така сума підлягає стягненню з підприємства на користь позивача.
Питання врахування виплаченої суми в розмірі 50644,73грн. вже після ухвалення місцевим судом рішення підлягає зарахуванню на стадії виконання рішення.
На підставі викладеного колегія суддів визнає, що висновок суду про стягнення на користь позивача за 83 робочих днів з 24 червня по 21 жовтня 2019р.  в розмірі 78550,37 є помилковим і зроблений без дослідження судом першої інстанції даних інформації індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 станом на 07.06.2019 долученої до позовної заяви (а.с.36 т.1).
Крім того, позовні вимоги щодо стягнення заробітної плати, починаючи з 15 березня 2019, взагалі не досліджувалися судом першої інстанції, оскільки залишилися поза увагою суду, а тому не можуть бути вирішені шляхом прийняття у справі додаткового рішення.
На підставі викладеного рішення місцевого суду в частині стягнення на користь позивача за 83 робочих днів з 24 червня по 21 жовтня 2019р.  в розмірі 78550,37  підлягає зміні через збільшення періоду, за який виникла у підприємства перед позивачем заборгованість до 74606,12грн. з урахуванням виплачених сум на час ухвалення рішення.
З представленого  підприємством розрахунку компенсації за невикористану відпустку за відпрацьований час з 06.03.14 по 11.09.16, яка ОСОБА_1 сплачена на час його звільнення 28.04.15, колегія суддів, відхиляючи заперечення  підприємства щодо повного розрахунку з позивачем, приходить до висновку, що при звільненні останньому було виплачено тільки 14624,45 грн. компенсації за невикористану відпустку, що свідчить про не  повний розрахунок, оскільки підприємством визнано, що залишок невиплаченої суми становить 7144, 69грн з урахуванням вже сплаченої. 
Посилання на ст. 24 Закону України «Про відпустку», якою передбачено право працівника за бажанням частину щорічної відпустки замінити грошовою компенсацією, при цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні  є некоректним, оскільки позивачем порушено питання виплати нарахованої суми грошової компенсації на час його незаконного звільнення. 
При попередньому судовому розгляді апеляційний суд у постанові від 14.03.19  відмовив у задоволенні вимоги про стягнення з підприємства грошової компенсації за не використану відпустку 2012-2017 роки  у зв`язку із звільненням, пославшись на те, що через поновлення його на роботі останній не позбавлений  можливості звернутися до роботодавця із відповідною заявою про надання йому відпустки або грошової компенсації.
Проте, з моменту поновлення позивача на роботі останній не використав відпустку за відпрацьований робочий час з 06.05.14 по 11.09.16, залишок грошової компенсації позивачу призначалася у зв`язку із звільнення  відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустку», яка передбачає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки,  але добровільно підприємством  не була виплачена,  тому вимога щодо стягнення зазначеної грошової суми зарплати  відповідає закону і підлягає задоволенню.
Колегія суддів стягує з підприємства на користь позивача грошову компенсацію за невикористану відпустку з 06.05.14 по 11.09.16 у розмірі 7144,69 грн.
Не може погодитися колегія суддів і з висновками суду про задоволення вимоги  щодо виплати допомоги у зв`язку із втратою працездатності через не застосування норм  матеріального закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким визначено порядок нарахування та призначення матеріального допомоги у разі тимчасової втрати працездатності.
Матеріалами справи доведено, що в період з 11 по 20 січня 2017 року, з 20 лютого по 01 березня 2017 року, з 25 березня по 05 квітня 2019 року, з 06  по 17 травня 2019 року і з 10 по 22 червня  2019 року перебував на лікарняних, які згідно ст. 22 цього Закону позивачем вчасно були здані за місцем роботи ( а.с.39 - 42,136,т.1), 
Відповідно абз. 2 ч. 2 ст. 22  цього Закону оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Як визначено ч. 3 ст. 30 цього Закону рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб). 
Частиною 1 ст. 32 цього Закону документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності  розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження.
Але в порушення цієї норми Закону комісія із соціального страхування підприємства   тільки у липні 2020 року розглянула дані документи і призначила матеріальну допомогу у зв`язку із тимчасової втратою працездатності  за період  з  25.03.2019 по 05.04.2019  та з 10 по 22 червня 2019 року і  направила заяви-розрахунки до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області ( далі управління) для фінансування.
Як повідомило управління, яке залучено апеляційним судом до справи як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, дані зави-розрахунки повернуті філії «Недригайліський райавтодор» через внесення недостовірної інформації та направлення заяви-розрахунку по листкам непрацездатності, в яких відновлення працездатності застрахованої особи відбулось більше дванадцяти календарних місяців тому.
В призначені матеріальної допомоги по листках непрацездатності з  11 по 20 січня 2017 року, з 20 лютого по 01 березня 2017 року, з 06 по 17 травня 2019 року  комісією із соціального страхування  філії підприємства відмовлено ( протокол №2 від 30.07.2020р.).
Проте, оскільки законодавцем визначений порядок призначення допомоги у разі тимчасової втрати працездатності, а питання правомірності відмови у прийнятті рішення комісією філії підприємства не є предметом позову у даній справі, колегія суддів позбавлена можливості надати правову оцінку діяльності підприємства при вирішенні даної справи.   
Ураховуючи викладене вимоги щодо оплати за перші п`ять днів по  лікарняних підлягають задоволенню частково, а саме за період з 25.03.19 по 05.04.19 та з 10 по 22 червня 2019 року і відповідно до представленого управлінням розрахунку розміру матеріальної виплати з підприємства на користь позивача слід стягнути 1153 грн 05 коп. та 1186 грн 05 коп. відповідно, а  всього 2339 грн 10 коп. 
Щодо стягнення залишкової суми призначеної матеріальної допомоги, яка фінансується за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, то на даний час через відмову місцевого органу Фонду соціального страхування України здійснити фінансування направлених заяв-розрахунків у позивача виник  публічно-правовий спір з управлінням, який вирішується в порядку адміністративного судочинства. 
Щодо доводів апеляційної скарги сторін з приводу не співмірності розміру моральної шкоди  та його обґрунтованості, колегія суддів приходить до висновку, що через тривале грубе порушення відповідачем трудових прав позивача, оскільки після поновлення на роботі у березні 2019 року через незаконні відсторонення та звільнення, останнього  за наказом директора підприємства знову з 20 березня 2019р.  незаконно відсторонено від виконання обов`язків начальника філії підприємства, окрім того, триває грубе  порушення строків виплати заробітної плати за час незаконного відсторонення та  виплата зарплати не повному обсязі, тому колегія  суддів погоджується із доводами апеляційної скарги позивача, що визначений судом першої інстанції розмір грошової компенсації завданої моральної шкоди є замалий. Основним джерелом існування позивача є дохід від трудової діяльності, останній є особою, що має інвалідність 2 групи. Брак грошей мали для позивача негативні наслідки через зміну укладу життя і вимагало від нього додаткових зусиль для влаштування свого життя.
Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Оскільки вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, поза увагою суду залишилася обставина тривалого грубого порушення з боку підприємства трудових прав  позивача, бо залишення без реагування його пропозиції добровільно врегулювати спір,  допустити його до виконання своїх посадових обов`язків та виплатити  належну йому заробітну плати, свідчить про недобросовісну поведінку підприємства при виконанні умов трудового договору. За таких обставин колегія суддів визнає про наявність обґрунтованих обставин за яких розмір грошової компенсації завданої позивачу моральної шкоди підлягає збільшенню до 10 000 грн. 
На підставі ст. 375  ЦПК України колегія суддів визнає, що рішення в частині визнання незаконним, скасування наказу про відсторонення і усунення перешкод у виконання позивачем своїх трудових обов`язків  ухвалено з дотримання норм матеріального і процесуального права, а доводи підприємства не дають підстав для  зміни або скасування цієї частині рішення, колегія суддів залишає її без змін.
Але через не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та не застосування норм матеріального права, якими врегульовані питання соціального забезпечення застрахованої особи, неправильне застосування норм матеріального права, в силу ст. 376 ЦПК України, колегія суддів змінює рішення в частині вирішення вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, матеріальної допомоги за період тимчасової непрацездатності, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, з викладенням абзацу 4 резолютивної частини рішення у новій редакції.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з Дочірнього підприємства «Сумський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь держави підлягає стягненню 1905 грн 80 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2858 грн 70 коп. - судом апеляційної інстанції.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

                                                           п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 і Дочірнього підприємства «Сумський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» задовольнити частково.

Заочне рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 листопада 2019 року змінити.

Абзац 4 резолютивної частини рішення викласти у такій редакції:

Стягнути з Дочірнього підприємства «Сумський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 40002, м. Суми, вул. Роменська, 79/2, код ЄДРПОУ 31931024) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ): заборгованість по заробітній платі під час незаконного відсторонення з 30.11.2015 по 28.04.2017 в сумі 12315 грн 07 коп. та з 20.03.2019 по 21.10.2019 в сумі 81950 грн 42 коп.; призначену матеріальну допомогу за перші п`ять днів у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності з 25.03.2019 по 05.04.2019 в сумі 1153 грн 05 коп. та з 10 по 22 червня 2019 року в сумі 1186 грн 05 коп., всього 2339 грн 10 коп.; заборгованість невиплаченої суми грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 06.05.2014 по 11.09.2016 в сумі 7144 грн 69 коп. без урахування податків та обов`язкових платежів; у відшкодування завданої моральної шкоди 10 000,00 грн.

У задоволені вимог про стягнення заборгованості по виплатам матеріальної допомоги з 11 по 20 січня 2017 року, з 20 лютого по 01 березня 2017 року, з 06 по 17 травня 2019 року та залишкової частини матеріальної допомоги за період 25.03.2019 по 05.04.2019 та з 10 по 22 червня 2019 року відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін. 

Стягнути з Дочірнього підприємства «Сумський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь держави 1905 грн 80 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2858 грн 70 коп. - судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2020 року.

Головуючий -                                                                                                С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                            О.Ю. Кононенко

                                                                                                                       О.І.Собина