ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.002172 пров. № А/857/4510/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Пліша М.А.
за участі секретаря судового засідання         Кітраль Х.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року (суддя - Карп`як О.О., м. Львів, повний текст судового рішення складено 05 березня 2020 року) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мізол» до Головного управління ДПС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

                                                            ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мізол» у квітні 2019 року звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Львівській області, правонаступником якого є Головне управління ДПС у Львівській області, у якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 03.01.2019 №№0000231406, 0000241406, 0000251406, 0000061308, 0000011308, 0000051308. Позовні вимоги мотивовані тим, що висновки контролюючого органу про порушення позивачем норм Податкового кодексу України (далі - ПК України) при здійсненні господарських операцій із контрагентами Товариством з обмеженою відповідальністю «Даксизбуд», Товариством з обмеженою відповідальністю «Сінеус», Товариством з обмеженою відповідальністю «Купа», Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Латтерія» є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Позивач вважає, що господарські операції між позивачем та вказаними суб`єктами господарювання фактично були здійснені, та підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричинили реальні зміни майнового стану платника податків, податкові накладні належним чином оформлені та зареєстровані податковим органом в Єдиному реєстрі податкових накладних. Покликання контролюючого органу на здійснення досудового розслідування, як доказ протиправного формування податкового кредиту та податкових зобов`язань, позивач вважає безпідставними, оскільки сам факт порушення кримінального провадження не може слугувати належним доказом фіктивності господарських операцій з вказаними контрагентами та не тягне за собою правових наслідків для ТОВ «Мізол». Крім того, позивач наголошує, що за відсутності рішення про припинення (анулювання, прощення) зобов`язань боржника щодо сплати боргу, суми боргу не є додатковим благом платника податків, тому не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, з якого, ТОВ «Мізол» як податковий агент, має утримувати суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у справі №1.380.2019.002172 адміністративний позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована незгодою з висновками суду першої інстанції про протиправність винесених податкових повідомлень-рішень та наявність підстав для їх скасування. Відповідач вказує, що судом першої уваги безпідставно не взято до уваги доводи податкового органу про те, що ТОВ «Даксизбуд» та ТОВ «Сінеус» не володіють основними фондами, не здійснювали оренди приміщень, транспортних засобів, а також щодо не підтвердження факту передачі товару від продавця до покупця ТОВ «Купа» в частині їхнього перевезення на адресу зберігання, здійснення послуг зберігання на даній адресі за період з 26.08.2016 по 29.09.2016, подальше транспортування, навантаження, розвантаження товару на іншу адресу наявними трудовими ресурсами (однією особою) без залучення інших ресурсів, не нарахування послуг зберігання та не відображення їх в бухгалтерському та податковому обліках підприємства. Апелянт також зазначає, що згідно наявної податкової інформації ТОВ «Торговий дім «Латтерія» отримувало від ТОВ «Гіалайн-України» послуги по оренді складу, який є лісопильним складом та у якому не можуть забезпечуватись умови дотримання температурного режиму для зберігання відповідного товару. Крім того відповідач покликається на відкриті кримінальні провадження щодо розслідувань кримінальних проваджень, які полягають у фіктивному підприємництві, в тому числі і ТОВ «Купа», ТОВ «Сінеус», ТОВ «Даксизбуд». Податковий орган також звертає увагу на те, що за перевіряємий період станом на 30.06.2018 у оборотно-сальдовій відомості по рахунку 361 рахується безнадійна дебіторська заборгованість по фізичних особах, в результаті чого не утримано та не перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб в сумі 21363,23 грн. та військовий збір в сумі 1459,82 грн. Також відповідач вважає, що відсутність підпису однієї з посадових осіб контролюючого органу, яка її проводила, не може свідчити про відсутність порушень вимог податкового законодавства платником податку та не може бути підставою для скасування податкових повідомлень-рішень, винесених на підставі даного акту.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що  ТОВ «Мізол» зареєстроване в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 18.11.2005, номер запису 14151020000008823, вид економічної діяльності (основний) код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля.
Наказом Головного управління ДФС у Львівській області від 28.09.2018 №5575 призначено проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Мізол» щодо дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2016 по 30.06.2018, валютного за період з 01.07.2016 по 30.06.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.07.2016 по 30.06.2018.
За результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт про результати документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Мізол» податкового законодавства за період з 01.07.2016 по 30.06.2018, валютного - за період з 01.07.2016 по 30.06.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.07.2016 по 30.06.2018 від 12.12.2018 №2828/13-01-14-06/33895476. 
Відповідно до висновків акта, перевіркою встановлено порушення позивачем:
1) підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток всього на суму 1044302 грн., в тому числі за 4 квартал 2016 року на 511501,50 грн. та за 1 півріччя 2018 року на 532800,50 грн.;    
2) пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.2 статті 200 ПК України, в результаті чого встановлено заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість всього на суму 989526,96 грн.;    
3) пунктів 1201-1-1., 120-1-2 статті 120-1, пункту 201.10 статті 201 ПК України, в результаті чого встановлено порушення строку реєстрації податкових накладних на суму податку на додану вартість 499659,79 грн.;     
4) підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14, підпункту 164.1.2 пункту 164.1 статті 164, підпункту 164.2.17 пункту 164.2, пункту 164.5 статті 164, статті 167, підпунктів 168.1.1, 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК України, в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб в сумі 21363,23 грн.;    
5) пункту 163.1 статті 163, статті 168, статті 176 ПК України, підпунктів 1.1, 1.2, 1.4, 1.5, 1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України, в результаті чого донараховано військовий збір в розмірі 1459,82 грн.;    
6) пункту 51.1 статті 51, підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, абзацу «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України, в результаті чого не відображено в Податковому розрахунку за формою 1ДФ за 2 квартал 2018 року прощений борг фізичним особам за ознакою доходу «126».
На підставі Акта перевірки 03.01.2019 відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення:
- №0000231406, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток в сумі 1305378 грн. (за податковим зобов`язанням 1044302 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 261076 грн.);   
- №0000241406, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в сумі 1484290,44 грн. (за податковим зобов`язанням 989526,96 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 494763,48 грн.);   
- №0000051308, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 26704,03 грн. (за податковим зобов`язанням 21363,23 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 5340,8 грн.);   
- №0000011308, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору в сумі 1824,77 грн. (за податковим зобов`язанням 1459,82 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 364,95 грн.);  
- №0000251406, яким застосовано штраф в сумі 246666,88 коп. за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг);   
- №0000061308, яким застосовано штраф в сумі 510 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб.
За результатами адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень, ДФС України рішенням про результати розгляду скарги від 19.03.2019 №12577/6/99-99-11-04-01-25 відмовлено у задоволенні такої.
Вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що господарські операції позивача з контрагентами підтверджені належними документами бухгалтерського та податкового обліку, належним чином оформлені та повністю відповідають вимогам ПК України та Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-XIV). Долучені до матеріалів справи документи, повністю спростовують висновки відповідача про фіктивність господарських операцій. Суд акцентував увагу на тому, що оскільки контролюючим органом не надано жодних доказів в підтвердження прямої участі позивача у зловживаннях, пов`язаних з несплатою податків чи будь-яких вказівок на його обізнаність про такі порушення, то у спірних правовідносинах порушено справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Крім того, суд першої інстанції вказав, що відсутність підпису посадової особи контролюючого органу у Акті перевірки від 12.12.2018 №2828/13-01-14-06/33895476, яка її проводила, робить такий акт нечинним, а тому останній не може слугувати підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень щодо нарахування платнику податків податкових зобов`язань.
Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі статтею 92 Конституції України виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.
Відповідно до пункту 1.1 статті 1 ПК України цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Згідно з пунктом 75.1.2 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.
Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Пунктом 44.2 статті 44 ПК України передбачено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. 
Проведення господарських операцій суб`єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі Закон №996-XIV), підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. 
Згідно частини другої статті 3 Закону №996-XIV на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність.
Правова підстава для податкового обліку відповідної операції передбачена статтею 44 ПК України.
Так, у відповідності до підпункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом 1 цього пункту.
Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень вказаного Кодексу. 
Відповідно до пункту 135.1 статті 135 ПК України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 вказаного Кодексу з урахуванням положень вказаного Кодексу.
Згідно підпункту 137.1 статті 137 ПК України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 вказаного Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 вказаного Кодексу.
Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Податкового кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Податкового кодексу.
Згідно з пунктом 187.1 ст.187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Податковим кредитом у розумінні підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.
Порядок формування податкового кредиту з ПДВ визначено статтею 198 ПК України.
Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до пункту 198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК України).
Згідно з пунктом 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Пунктом 201.10 статті 201 ПК України регламентовано, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної   або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. Покупцю товарів/послуг податкова накладна/розрахунок коригування можуть бути надані продавцем таких товарів/послуг в електронній формі з дотриманням вимог законодавства щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.
Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта податком на додану вартість повинні бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатись до складу податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів.
Окрім цього, наявність укладеного із учасниками господарської операції цивільно-правового договору не свідчить про реальність вчинення відповідної операції, оскільки реалізація умов договору та його фактичне виконання для цілей ведення податкового обліку має бути підтверджено належним чином оформленими первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Статтею 1 Закону №996-XIV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону №996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Частиною другою цієї статті передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Відповідно до пункту 2.7 Наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» (далі Положення №88) первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватися із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм.
Згідно пункту 2.4 Положення №88 первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному  або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.
Отже, господарська операція може супроводжуватися складенням будь-якого первинного документа, який містить обов`язкові реквізити, визначені статтею 9 Закону №996-XIV та Положенням №88. Тому, якщо в документі не заповнено деякі реквізити, але обов`язкові реквізити заповнено, такий первинний документ не може визнатись недійсним.
Колегія суддів звертає увагу, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість його дій, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності.
Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають його право на отримання такої вигоди.
З наведеного слідує, що будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Перевірка законності та обґрунтованості оскаржуваних рішень суб`єктів владних повноважень здійснюється у порядку, встановленому КАС України.
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку дій суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним частиною другою статті 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина третя статті 90 КАС України).
Слід зазначити, що в межах спірних правовідносин дослідженню підлягають твердження та обставини, на підставі яких прийняті спірні рішення контролюючого органу.
Досліджуючи правовідносини по контрагенту ТОВ «Даксизбуд» суд встановив, що 13.03.2018 між ТОВ «Мізол» (Продавець) та ТОВ «Даксисбуд» (Покупець) укладено договір купівлі продажу №ГТ142-0318, відповідно до умов якого Продавець зобов`язується протягом дії даного договору передати Покупцеві товар будівельні матеріали окремими партіями, а Покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його на умовах, установлених цим договором. Найменування, кількість, асортимент і ціни товару, який Продавець зобов`язаний передати за цим договором, а також терміни передання окремих партій товару встановлені у специфікації, що укладається Сторонами при підписанні цього договору і є його невід`ємною частиною. З метою купівлі-продажу товару, не передбаченого специфікацією, Сторони можуть укласти додаткову специфікацію, як невід`ємну частину цього Договору. Загальний обсяг товару, що продається за даним договором, та загальна сума договору визначається протягом терміну дії договору з урахуванням кількості й асортименту (номенклатури)товару по всім переданим, відповідно до умов даного договору, окремим партіям товару.
Ціна на товар визначається Сторонами в Специфікації і може бути змінена Продавцем в односторонньому порядку залежно від показників, що зумовлюють ціну (собівартість, затрати, зміна офіційних курсів тощо).У разі здійснення Продавцем доставки товару Покупцю, вартість партії товару збільшується на суму вартості доставки.
Продавець зобов`язаний передати товар Покупцю у відповідній кількості та належної якості, а також у термін, визначений Специфікацією. У випадку доставки партії товару передача товару здійснюється у відповідному складі. Покупець зобов`язаний власними силами та засобами розвантажити переданий товар. Покупець зобов`язаний прийняти товар, здійснити перевірку його кількості та якості за правилами Інструкцій №П-6 і №П-7, затверджених відповідними постановами Держарбітражу при РМ СРСР від 15.06.1965 р. і від 25.04.1966 р.
Розрахунки за відвантажений товар здійснюються у національній валюті України гривні шляхом перерахування Покупцем грошової суми у розмірі 100% вартості партії товару на розрахунковий рахунок Продавця протягом 10 календарних днів з моменту передання товару Покупцеві. При здійсненні платежу Покупець зобов`язаний зазначати у платіжному дорученні номер, дату цього Договору, а також номер і дату рахунку на оплату партії товару (або номер і дату видаткової накладної). Якщо вказані вимоги не виконані або виконані не в повному обсязі, то всі оплати за отриманий товар зараховуються в рахунок заборгованостей по мірі їх виникнення. В довіреності на отримання товару Покупець зобов`язаний зазначити номер та дату цього договору, як підставу отримання товару. Якщо вказані вимоги не виконані, Продавець, при відсутності письмових заперечень Покупця, має право самостійно зазначити у відповідній видатковій накладній реквізити даного договору. Сума кредиторської заборгованості Покупця за цим договором не повинна перевищувати 1161189,36 грн. Відстрочення оплати вартості отриманого товару, яке надається Покупцю згідно даного договору не вважається комерційним кредитом.
Покупець має право виконувати зобов`язання з оплати товару раніше встановленого строку, зокрема, шляхом попередньої оплати партії товару, окрім випадків, коли не погашено заборгованість перед Продавцем за попередньо поставлену партію товару. За умови, що наявна така заборгованість, платежі Покупця спрямовуються на оплату отриманого, але не оплаченого товару. У разі порушення Покупцем строків оплати, зазначених у пункті 4.1. Договору та/або перевищення суми кредиторської заборгованості, Продавець не несе обов`язків щодо передачі (доставки) наступної партії товару до моменту виконання Покупцем зобов`язань щодо оплати.
Якість товару повинна відповідати чинним стандартам якості і технічним нормам згідно з українським законодавством. Товар повинен бути наданий в тарі та (або) упакований звичайним для нього способом в упаковку, а вразі їх відсутності способом, що забезпечує зберігання товару під час звичайних умов зберігання, транспортування та розвантаження, якщо Покупцем не встановлено додаткових вимог до упаковки партії товар. 
Цей договір набуває чинності з моменту його укладення Сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині розрахунків до повного виконання Сторонами зобов`язань.
Сторонами укладено специфікації до вказаного договору, зокрема: додаток №1 від 13.03.2018, №2 від 13.03.2018, №3 від 11.04.2018 щодо поставки геомембрани та геотекстилю.
На виконання умов вищевказаного Договору ТОВ «Мізол» виписано для ТОВ «Даксизбуд» видаткові накладні на товар на загальну суму 2960002,60 грн. (в т.ч. ПДВ 493333,76грн.), а саме: видаткові накладні №3041582 від 14.03.2018, №3041585 від 14.03.2018, №3064488 від 16.04.2018, №3089520 від 10.05.2018, а також складено товарно-транспортні накладні №3041582 від 14.03.2018, №3041585 від 14.03.2018, №3064488 від 16.04.2018, №3089520 від 10.05.2018.
Також позивачем виписано для «Даксизбуд`податкові накладні №494 від 14.03.2018, №495 від 14.03.2018, №293 від 16.04.2018, №1268 від 10.05.2018.
На розрахунковий рахунок ТОВ «Мізол» надійшла оплата за будівельні матеріали від ТОВ «Даксизбуд» в сумі 2700000 грн., згідно банківських виписок відповідно до платіжних доручень №70 від 12.04.2018, №96 від 03.05.2018, №108 від 12.06.2018.
Заборгованість по договору в сумі 260002,56 грн. погашена ТОВ «Халбрейн» - новим боржником на підставі платіжного доручення №76 від 15.06.2018 згідно укладеного договору про переведення боргу №ГТ148-0618 від 14.06.2018.
Станом на 30.06.2018 відповідно до оборотно-сальдової відомості по рах.36, заборгованість по взаєморозрахунках із ТОВ ,»Даксизбуд» по реалізації будівельних матеріалів становить 0,0 гривень.
В бухгалтерському обліку підприємства вказані операції відображені наступними бухгалтерськими проведеннями: Дт 31 Кт 36 отримано кошти; Дт 70 Кт 64 відображено ПДВ. 
Податок на додану вартість згідно з вищенаведеними виданими податковими накладними включено ТОВ «Мізол» до складу податкових зобов`язань Декларації з податку на додану вартість всього в загальній сумі 493333,76 грн., в тому числі за період: березень 2018 року в сумі 202715,56 грн; квітень 2018 року в сумі 167290,20 грн; травень 2018 року в сумі 123328грн.
Також в матеріалах справи наявна копія листа за підписом директора ТОВ «Даксизбуд» про підтвердження господарських операцій з позивачем.
Судом встановлено, що первинні документи, що були складені по взаємовідносинам між ТОВ «Мізол» та ТОВ «Даксизбуд», не мають дефектів форми, змісту або походження, які в силу статті 9 Закону №996-XIV, статті 44 ПК України, пункту 2.4 Положення №88 спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.
Досліджуючи правовідносини по контрагенту ТОВ «Сінеус» суд встановив, що 02.02.2015 між ТОВ «Мізол» (Продавець) та ТОВ «Сінеус» укладено договір купівлі продажу №0202/15-1, відповідно до умов якого Продавець зобов`язується протягом дії даного договору передати Покупцеві товар окремими партіями за цінами, в асортименті (по номенклатурі) і кількості, що узгоджується сторонами в накладних, які є невід`ємною частиною даного договору, а Покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його на умовах, установлених даним Договором. 
Загальний обсяг товару, що продається за даним договором, визначається протягом терміну дії договору з урахуванням кількості й асортименту (номенклатури) товару по всім переданим, відповідно до умов даного Договору, окремим партіям товару. Ціна на товар визначається Сторонами в накладній на момент передачі партії товару і може бути змінена Продавцем в односторонньому порядку залежно від показників, що зумовлюють ціну (собівартість, затрати, зміна офіційних курсів тощо).
У разі здійснення Продавцем доставки товару Покупцю, вартість партії товару збільшується на суму вартості доставки. 
Загальна сума договору визначається виходячи з цін на товар, асортименту і загальної кількості товару всіх партій, проданого відповідно до умов договору. Продавець зобов`язаний передати товар Покупцю у відповідній кількості та належної якості, а також у термін, визначений замовленням. У разі відсутності замовленої кількості певних асортиментних позицій товару на складі Продавця, термін передачі товару Покупцю відкладається на строк, потрібний для надходження товару на склад Продавця, про що Продавець в дводенний термін з моменту отримання замовлення письмово інформує Покупця.
Передача партії товару здійснюється за місцезнаходженням товару на складах продавця згідно наведеного в договорі переліку. Покупець зобов`язаний власними силами та засобами розвантажити переданий товар. Передача партії товару здійснюється за місцезнаходженням товару на складі продавця.
Розрахунки за відвантажений товар здійснюються у національній валюті України гривні шляхом перерахування Покупцем грошової суми у розмірі 100% вартості партії товару на розрахунковий рахунок Продавця протягом 30 календарних днів з моменту передання товару Покупцеві. Невиконання покупцем грошового зобов`язання з оплати товару повному обсязі в термін, передбачений пунктом 4.1 договору, вважається необґрунтованою відмовою від оплати товару. При здійсненні платежу Покупець зобов`язаний зазначати у платіжному дорученні номер, дату цього Договору, а також номер і дату рахунку на оплату партії товару (або номер і дату видаткової накладної). Якщо вказані вимоги не виконані або виконані не в повному обсязі, то всі оплати за отриманий товар зараховуються в рахунок заборгованостей по мірі їх виникнення. Покупець має право виконувати зобов`язання з оплати товару раніше встановленого строку, зокрема, шляхом попередньої оплати партії товару, окрім випадку, коли не погашено заборгованість перед продавцем за попередньо поставлену партію товару. За умови, що наявна така заборгованість, платежі Покупця спрямовуються на оплату отриманого, але не оплаченого товару. Якість товару повинна відповідати чинним стандартам якості і технічним нормам згідно з українським законодавством. Товар повинен бути наданий в тарі та (або) упакований звичайним для нього способом в упаковку, а вразі їх відсутності способом, що забезпечує зберігання товару під час звичайних умов зберігання, транспортування та розвантаження, якщо Покупцем не встановлено додаткових вимог до упаковки партії товар.
На виконання умов вищевказаного Договору ТОВ «Мізол» виписано для ТОВ «Сінеус» видаткові накладні на товар (сантехнічні вироби), оформлення придбання яких відбувалось від ТОВ «Купа» на загальну суму 2841674,89 грн. (в т.ч. ПДВ 473612,48 грн.), а саме: від 19.10.2016 №№2557560, 2557561, 2557562, 2557563, 2557564, 2557565, 2557566, 2557570, 2557571, 2557573, 2557574 та від 20.10.2016 №№2559316, 2559317, 2559318, 2559320, 2559321.
Також позивачем виписано для «Сінеус» податкові накладні від 13.10.2016 №№308,303,307,305,304, 302, 306, від 18.10.2016 №№346, 344, 345, 347, від 19.10.2016 №№1140, 1141, 1138, 1139,1142.
На розрахунковий рахунок ТОВ «Мізол» надійшла оплата за сантехнічні вироби та аксесуари до них від ТОВ «Сінеус» в сумі 2841674,89 грн. (в т.ч. ПДВ 473612,48 грн.) згідно платіжних доручень від 13.10.2016 №№793, 789, 792,794, 791, 790, 788, від 18.10.2016 №№825, 826, 824, 827, від 19.10.2016 №№838, 836, 837, 834,835. 
Станом на 31.10.2016 відповідно до оборотно-сальдової відомості по рах.36 «Розрахунки з вітчизняними покупцями», заборгованість по взаєморозрахунках із ТОВ «Сінеус» по реалізації сантехнічних виробів становить 0,0 гривень.
В бухгалтерському обліку підприємства вказані операції відображені наступними бухгалтерськими проведеннями: Дт 31 Кт 36 отримано кошти; Дт 70 Кт 64 відображено ПДВ.
Податок на додану вартість згідно з вищенаведеними виданими податковими накладними включено ТОВ «Мізол» до складу податкових зобов`язань Декларації з податку на додану вартість всього в загальній сумі 473612,48 грн., в тому числі за період: жовтень 2016 року в сумі 473612,48 грн.
Судом встановлено, що первинні документи, що були складені по взаємовідносинам між ТОВ «Мізол» та ТОВ «Сінеус», не мають дефектів форми, змісту або походження, які в силу статті 9 Закону №996-XIV, статті 44 ПК України, пункту 2.4 Положення №88 спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.
Досліджуючи правовідносини по контрагенту ТОВ «Купа» суд встановив, що 25.08.2016 між ТОВ «Мізол» (Покупець) та ТОВ «Купа» (Продавець) укладено договір постачання №25082016, відповідно до якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупця товар, а Покупець у свою чергу зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах цього договору. Найменування, асортимент, кількість, ціна за одиницю і загальна вартість товару узгоджуються сторонами і вказуються в накладних, які є невід`ємною частиною цього договору. Якість товарів має відповідати всім вимогам законодавчих актів до даного виду товарів і підтверджуватися сертифікатом відповідності та іншими необхідними документами. Поставка товару здійснюється партіями на підставі погодженої та підписаної видаткової накладної. Якщо доставка проводиться силами Продавця, то товар доставляється на фактичну адресу Покупця, зазначений у розділі 8 цього договору. Оплата кожної партії товару здійснюється Покупцем протягом 15 календарних днів з моменту переходу до нього права власності на товар відповідної партії на умовах, передбачених цим Договором. Можлива 100% передоплата. Форма оплати: безготівкова форма розрахунку шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Продавця. Товар вважається поставленим Продавцем та прийнятим Покупцем з моменту підпису уповноваженою особою товарної накладної, яка засвідчується печаткою чи строковим штампом Покупця.
На виконання умов вищевказаного Договору ТОВ «Купа» виписано для ТОВ «Мізол» податкові та видаткові накладні на товар (сантехнічні вироби) на загальну суму 2733858,81грн. (в т.ч. ПДВ 455643,14 грн.), а саме: видаткові накладні від 25.08.2016 №№57, 77, 60, від 26.08.2016 №№58, 59, 71, від 29.08.2016 №№82, 81, від 30.08.2016 №№72, 73, 79, від 31.08.2016 №№74, 78; податкові накладні від 25.08.2016 №№11, 12, 13, від 26.08.2016 №№14, 15, 16, від 29.08.2016 №№17, 18, від 30.08.2016 №№19, 20, 21, від 31.08.2016 №№22, 23.
ТОВ «Мізол» здійснено розрахунки з ТОВ «Купа» за сантехнічні вироби та аксесуари до них в повній сумі. Станом на 30.09.2016 відповідно до оборотно-сальдової відомості по рах.63, заборгованість по взаєморозрахунках із ТОВ «Купа» по придбанню сантехнічних виробів становить 0,0 гривень.
В бухгалтерському обліку підприємства вказані операції відображені наступними бухгалтерськими проведеннями: Дт 28 Кт 63 отримано товар;Дт 64 Кт 63 відображено ПДВ 
Податок на додану вартість згідно з вищенаведеними отриманими податковими накладними включено ТОВ «Мізол» до складу податкового кредиту та відображено в Декларації з податку на додану вартість всього в загальній сумі 455643,14 грн. у серпні 2016 року.
Придбаний ТОВ «Мізол» товар був переданий на відповідальне зберігання ТОВ «Купа» у відповідності до Договору відповідального зберігання від 25.08.2016 №ВЗ-25082016 згідно умов якого: ТОВ «Купа» в особі директора Хайнак Т.Л., який діє на підставі статуту, надалі іменоване Зберігач, з одного боку, та ТОВ «Мізол», в особі фінансового директора ОСОБА_1 , який діє на підставі Довіреності, надалі іменоване Поклажодавець, з іншого боку, а разом Сторони, уклали цей договір про наступне: Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на зберігання товари, надані Поклажодавцем, надалі Майно, на відповідальне зберігання відповідно до актів прийому-передачі Майна, що є невід`ємною частиною цього Договору. Передача партії товару на зберігання здійснюється на складі Зберігача за адресою: м. Київ, вул. Пирогова, буд. 2/37. Акт про надання послуг складається  Зберігачем по закінченню строку дії договору, за період надання послуг. Поклажодавець у 2-денний термін після отримання акту повинен повернути підписаний примірник Зберігачу та оплатити за надані за договором послуги. Оплата за послуги розраховується із вартості щомісячної плати у розмірі 120,0грн., в т.ч. ПДВ 20,0грн. помножену на кількість місяців зберігання майна. Витрати Зберігача на зберігання майна включені до плати за зберігання. Зберігач зобов`язується: На вимогу Поклажодавця, Зберігач, протягом 2-х днів з дати отримання вимоги, зобов`язаний Скласти та надати Поклажодавцю Акт залишку товарів. У разі прострочення Зберігачем надання Акту залишку товарів більш ніж на 7 календарних днів або у разі відмови Зберігача від повернення Майна. протягом 7 днів. Зберігач несе відповідальність за збереження Майна з моменту його отримання і до моменту повернення. Договір набирає чинності з моменту підписання та діє до 31.12.2016.
На виконання вищенаведеного Договору відповідального зберігання від 25.08.2016 №ВЗ-25082016 підприємством представлені наступні акти прийому-передачі, відповідно до яких сторони підтверджують, що Поклажодавець передав, а Зберігач прийняв на відповідальне зберігання Майно, а саме: від 31.08.2016 №№13, 12, від 30.08.2016 №№11, 10, 9, від 29.08.2016 №№7, 8, від 26.08.2016 №№6, 5, 4, від 25.08.2016 №№3, 2, 1.
Також позивачем до матеріалів справи долучено додаткові угоди до договору відповідального зберігання та складські розписки із написом про здійснення повернення товару зі зберігання на користь третьої особи згідно переліку видаткових накладних.
Судом встановлено, що первинні документи, що були складені по взаємовідносинам між ТОВ «Мізол» та ТОВ «Купа», не мають дефектів форми, змісту або походження, які в силу статті 9 Закону №996-XIV, статті 44 ПК України, пункту 2.4 Положення №88 спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.
Досліджуючи правовідносини по контрагенту ТОВ «Торговий дім «Латтерія» суд встановив, що 07.11.2017 між ТОВ «Мізол» (Покупець) та ТОВ «Торговий дім «Латтерія» (Продавець) укладено договір купівлі продажу №ЗМ-0711-17, відповідно до умов якого Продавець зобов`язується протягом дії даного договору передати Покупцеві товар окремими партіями за цінами, в асортименті (по номенклатурі) і кількості, що узгоджуються Сторонами у Специфікації та відображаються в накладних, які є невід`ємною частиною даного Договору, а Покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його на умовах, установлених даним Договором. З метою купівлі-продажу товару, не передбаченого Специфікацією, Сторони можуть укласти додаткову Специфікацію як невід`ємну частину цього договору. Загальний обсяг товару, що продається за даним договором, визначається протягом терміну дії Договору з урахуванням кількості й асортименту (номенклатури) товару по всім переданим, відповідно до умов даного Договору, окремим партіям товару. Ціна на товар визначається Сторонами в Специфікації на момент її підписання. У разі здійснення Продавцем доставки товару Покупцю, вартість партії товару збільшується на суму вартості доставки. Загальна сума Договору визначається виходячи з цін на товар, асортименту і загальної кількості товару всіх партій, проданого відповідно до умов Договору. Продавець зобов`язаний передати товар Покупцю у відповідній кількості та належної якості, а також у термін, визначений Замовленням. Передача партії товару здійснюється за накладними на підставі довіреності уповноваженого представника Покупця. Покупець зобов`язаний власними силами та засобами розвантажити переданий товар.
Передача партії товару здійснюється за місцезнаходженням товару на складі Продавця або, за узгодженням сторін, шляхом доставки товару Покупцю. У випадку доставки партії товару передача товару здійснюється у відповідному складі. Покупець зобов`язаний прийняти товар, здійснити перевірку його кількості та якості за правилами Інструкцій №П-6 і №П-7, затверджених відповідними постановами Держарбітражу при РМ СРСР від 15.06.1965 р. і від 25.04.1966 р. 
Розрахунки за відвантажений товар здійснюються у національній валюті України гривні шляхом перерахування грошової суми у розмірі 100% вартості партії товару на розрахунковий рахунок Продавця не пізніше 12 місяців з дати отримання товару. При здійсненні платежу Покупець зобов`язаний зазначати у платіжному дорученні номер і дату цього Договору, а також номер і дату рахунку на оплату партії товару. В довіреності на отримання товару Покупець зобов`язаний зазначити номер та дату цього договору, як підставу отримання товару. Якщо вказані вимоги не виконані, Продавець, при відсутності письмових заперечень Покупця, має право самостійно зазначити у відповідній видатковій накладній реквізити даного договору. У разі, якщо порушення строків оплати триватиме більше ніж десять днів, Продавець має право відмовитись від виконання договору через порушення умов договору з боку Покупця. У цьому випадку договір вважається припиненим Якість товару повинна відповідати чинним стандартам якості і технічним нормам згідно з українським законодавством. Товар повинен бути наданий в тарі та (або) упакований звичайним для нього способом в упаковку, а вразі їх відсутності способом, що забезпечує зберігання товару під час звичайних умов зберігання, транспортування та розвантаження, якщо Покупцем не встановлено додаткових вимог до упаковки партії товару. 
На виконання умов вищевказаного Договору ТОВ «Торговий дім «Латтерія» виписано для ТОВ «Мізол» податкові та видаткові накладні на замінник молочного жиру на загальну суму 6044977,80 грн., в т.ч. ПДВ 1007496,30 грн.
Станом на 30.06.2018 рахується кредиторська заборгованість за отриманий товар на суму 3038429,80 грн. 
Відповідно до оборотно-сальдової відомості по рахунку 281 «Товари» станом на 30.06.2018 придбаний замінник молочного жиру обліковується на залишку підприємства. 
В бухгалтерському обліку підприємства вказані операції відображені наступними бухгалтерськими проведеннями: Дт 28 Кт 63 отримано товар; Дт 64 Кт 63 відображено ПДВ 
Податок на додану вартість згідно з вищенаведеними отриманими податковими накладними включено ТОВ «Мізол» до складу податкового кредиту Декларації з податку на додану вартість всього в загальній сумі 1007496,30 грн грн. у листопаді 2017 року.
В подальшому в ході проведення перевірки встановлено, що придбаний ТОВ «Мізол» товар переданий на відповідальне зберігання ТОВ «Торговий дім «Латтерія» у відповідності до представлених до перевірки первинних документів, а саме: відповідно до Договору відповідального зберігання від 07.11.2017 №ВЗ-0711-17-зм, ТОВ «Торговий дім «Латтерія» в особі директора ОСОБА_2 , який діє на підставі статуту, надалі іменоване Зберігач, з одного боку, та ТОВ «Мізол», в особі фінансового директора ОСОБА_1 , який діє на підставі Довіреності, надалі іменоване Поклажодавець, з іншого боку, а разом Сторони, уклали цей договір про наступне: Поклажодавець передає, а Зберігач приймає замінник молочного жиру-надалі Майно на відповідальне зберігання відповідно до актів прийому-передачі, що є невід`ємною частиною цього Договору. Передача Майна на зберігання здійснюється на складі Зберігача за адресою: Київська область, Вишгородський р-н, с. Демидів, вул. Радгоспна, буд 6-А. Акт про надання послуг складається Зберігачем протягом 15-ти робочих днів з повернення майна з відповідального зберігання. Оплата за послуги розраховується із вартості щомісячної плати у сумі 300 грн., в т.ч. ПДВ-50 грн. помножену на кількість місяців зберігання майна.
На виконання вищенаведеного договору відповідального зберігання підприємством представлені акти прийому-передачі, відповідно до яких сторони підтверджують, що Поклажодавець передав, а Зберігач прийняв на відповідальне зберігання Майно. До договору надано акти прийому передачі майна на відповідальне зберігання: №1 від 24.11.2017 на суму 1048332 грн.; №2 від 27.11.2017 на суму 1270051,80 грн.; №3 від 28.11.2017 на суму 1285074 грн.; №4 від 29.11.2017 на суму 1206747 грн.; №5 від 30.11.2017 на суму 1234782 грн.
Як вказано в акті перевірки, на вимогу про надання документів до перевірки №1 від 08.11.2018 року, посадовими особами підприємства листом №196 від 09.11.2018 надано сертифікати якості на придбаний замінник молочного жиру у ТОВ «Торговий дім «Латтерія».
Судом встановлено, що первинні документи, що були складені по взаємовідносинам між ТОВ «Мізол» та ТОВ «Торговий дім «Латтерія», не мають дефектів форми, змісту або походження, які в силу статті 9 Закону №996-XIV, статті 44 ПК України, пункту 2.4 Положення №88 спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.
Згідно акта перевірки, при проведенні перевірки встановлено відображення вказаних господарських операцій в бухгалтерському обліку.
Відповідачем не наведено обставин та не надано доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності вказували на те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).
На переконання суду апеляційної інстанції досліджені первинні документи містять усі обов`язкові реквізити, що встановлені статтею 9 Закону №996-XIV та пунктом 2.4. Положення №88, а тому є належними документами, що підтверджують факту придбання товару, містять усі необхідні відомості про господарську операцію, надаючи можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції. Тому вказані господарські операції підтверджують фактичний рух товарів та спричинили реальні зміни майнового стану позивача, які відображені в його податковій звітності та первинних документах. 
Відповідач не спростував обставин того, що у власному капіталі позивача, як платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю відбувся фактичний рух активів та спричинив зміни його майнового стану. Не спростовано також і господарський зміст відповідних операцій з подальшим використанням в господарській діяльності.
Отже, позивачем суду надано первинну документацію, внаслідок дослідження якої, колегія суддів доходить висновку про те, що зазначені копії первинних документів підтверджують реальність господарських операцій позивача з контрагентами. Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та суперечливі, так як не встановлено відсутність документів бухгалтерського і податкового обліку, необхідних для підтвердження задекларованих показників податкового кредиту по операціям з контрагентами, обов`язок ведення і зберігання яких покладено на позивача.
При цьому, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків та не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем та його контрагентами розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо. Порушення контрагентами позивача податкової дисципліни, наявна в інформаційних базах даних податкового органу інформація, не може бути підставою для висновків про нездійснення господарської операції за умови наявності документів, що підтверджують реальність господарської операції.
Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України», якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, ЄСПЛ чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.
Враховуючи, що факти здійснення господарських операцій повністю підтверджені первинними документами, відбулося оприбуткування ТМЦ в бухгалтерському обліку та відображення господарських операцій в податковому обліку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що формування позивачем показників в податкових деклараціях з податку на додану вартість та з податку на прибуток підприємства здійснено на підставі даних про реальні господарські операції, які підтверджені усіма необхідними первинними і обліковими документами, та є правомірними та обґрунтованими.
Колегією суддів не приймаються до уваги посилання податкового органу на податкову інформацію щодо контрагентів позивача, оскільки наявність у контролюючого органу під час перевірки платника податків певної інформації про господарську діяльність його контрагентів, одержаної від інших підрозділів податкового органу чи з інформаційних систем державної фіскальної служби, що не оформлена рішенням суб`єкта владних повноважень і не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не слугує беззаперечним доказом невиконання сторонами правочину власних господарських зобов`язань з поставки товарів (робіт, послуг).
Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №815/3364/15.
Стосовно тверджень відповідача про відсутність у контрагента матеріальних чи інших ресурсів, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутність у суб`єкта господарювання (контрагента) достатніх матеріальних чи будь - яких інших ресурсів для здійснення господарської діяльності чи відсутність останнього за юридичною адресою не має своїм наслідком недійсність укладеного ним правочину чи слугувати доказом наявності у вказаного суб`єкта господарювання такої мети, як порушення інтересів держави у сфері оподаткування. Відсутність у постачальника необхідних ресурсів для здійснення продажу товарів та здійснення робіт та послуг не є доказом нереальності операцій, оскільки специфіка підприємницької діяльності полягає у тому, що підприємство не завжди повинен мати у власності значну кількість працівників, наявність основних засобів та транспорт для виконання взятих на себе зобов`язань, звичаями ділового обороту визначені й інші можливості залучення ресурсів для поставки товарів/робіт/послуг, як от на підставі цивільно-правових договорів.
Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 травня 2018 року у справі №810/4391/16, у якій суд касаційної інстанції, зокрема, зазначив, що відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів також не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.
На момент здійснення спірних операцій позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані, як юридичні особи та платники податку на додану вартість, установчі документи недійсними в судовому поряду не визнавались.
Доказів участі ТОВ «Мізол» разом із вказаним контрагентом у схемі транзитного руху коштів податковим органом не представлено.
Колегія суддів зазначає, що не підтвердження операцій за ланцюгом постачання, відсутність основних засобів у контрагента, так само як і податкова інформація про інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентом платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку.
За умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагентів для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.
Податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.
Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 28 березня 2019 року у справі №813/2842/17.
Щодо застосування відповідачем під час перевірки матеріалів кримінальних проваджень по контрагентах (або покупцях чи продавцях контрагентів) позивача, то колегія суддів вказує та те, що відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальності за можливі протиправні дії інших юридичних осіб.
У зв`язку з цим необхідно мати на увазі, що будь-яка неправомірна діяльність контрагента (в тому числі фіктивне підприємництво) не може бути визнана беззаперечною підставою для притягнення до відповідальності платника податку. Тобто, оскільки згідно зі статтею 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, добросовісний платник податків не повинен зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі «Інтерсплав проти України» згідно якої, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.
З аналізу викладеного вбачається, що Європейський суд з прав людини чітко визначив правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.
Крім того, відповідно до частини шостої статті 78 КАС України, підставою звільнення від доказування в адміністративній справі є вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили. Такий вирок є обов`язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений такий вирок, і лише у питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Як встановлено судом, жодних обвинувальних вироків суду, або рішень суду у справі про стягнення одержаного за нікчемними правочинами, або рішень суду про визнання правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами ТОВ «Даксизбуд», ТОВ «Сінеус», ТОВ «Купа», ТОВ «Торговий дім «Латтерія», недійсними суду не надано. Відповідач не надав доказів того, що за наслідками розгляду кримінальних справ постановлено вирок чи ухвалу про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності тощо. Тому покликання відповідача на матеріали кримінальних проваджень не мають доказової сили для даної адміністративної справи та не є доказом фіктивної діяльності контрагентів позивача.
Окрім того, колегія суддів зауважує, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.
Щодо порушення граничного терміну реєстрації податкових накладних.
Як вбачається з податкового повідомлення рішення від 03.01.2019 №0000251406, таке винесене за відсутність складення та або реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 ПК України податкових накладних/ розрахунків коригування на суму ПДВ 493333,76 грн. та застосовано штраф в розмірі 50% в сумі 246666,88 грн. Вказані порушення описані на сторінках 21, 31 61 акта перевірки, у якому зазначено наступне: «вищенаведені податкові накладні зареєстровані ТОВ «Мізол» в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації та відсутня реєстрація податкових накладних на суму ПДВ 493333,76 грн. внаслідок порушення щодо не нарахування податкових зобов`язань невстановленим особам».
Враховуючи вищенаведені встановлені обставини щодо реальності господарських операцій між позивачем та контрагентами ТОВ «Даксизбуд», ТОВ «Сінеус», вказані висновки не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та безпідставними.
Щодо донарахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з акта перевірки, станом на 30.06.2018 у оборотно сальдовій відомості ТОВ «Мізол» по рахунку 361 рахується безнадійна дебіторська заборгованість по фізичних особах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .. Станом на початок перевірки 01.07.2016 заборгованість по рахунку 361 по таких особах становить 97321,54 грн. та платником не вжито заходів щодо стягнення такої заборгованості. Оскільки станом на 30.06.2018 заборгованість по фізичних особам визначено товариством безнадійною, то відповідач вважав, що така сума є доходом фізичних осіб відповідно до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України. 
Однак колегія суддів з такими висновками податкового органу не погоджується, оскільки в акті перевірки не наведено договорів, на підставі яких виникла така заборгованість, суть договірних відносин (купівля продаж, трудові відносини тощо), не наведено дати виникнення такої заборгованості, не наведено рішень позивача про прощення боргу та чи такі приймались та ознаки, за якими такі суми визнано безнадійною дебіторською заборгованістю.
Відтак, вказані висновки не підтверджені належними та допустимими доказами, є необґрунтованими та безпідставними, а тому не можуть бути належною підставою для притягнення платника податку до відповідальності.
Підсумовуючи, колегія суддів зауважує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення має бути прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Судом апеляційної інстанції не встановлено, а відповідачем не доведено, що позивач як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з цими підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди, як то вказує відповідач. Господарська діяльність суб`єкта господарювання не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, які на момент господарських операцій між позивачем та контрагентами, були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Враховуючи, що податковим органом не надано належного правового обґрунтування щодо нереальності вчинення позивачем господарських операцій, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апелянта стосовно протиправності формування позивачем податкового кредиту по цих операціях, оскільки право позивача на такий кредит підтверджується податковими накладними та сукупністю інших наданих до перевірки первинних документів.
За умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагентів для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини.
В пункті 50 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
Відповідачем не наведено будь-яких доводів та не надано жодних доказів, які б ставили під сумнів реальність здійснених позивачем господарських операцій, які свідчили б про невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, або засвідчили б наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків.
Таким чином, враховуючи відсутність доказів на підтвердження обставин, на які посилається податковий орган, суб`єктивний та оціночний характер доводів, якими це підтверджується, наявність первинних документів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову та визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 03.01.2019 №№0000231406, 0000241406, 0000251406, 0000061308, 0000011308, 0000051308.
Разом з тим, що стосується висновків суду першої інстанції про те, що відсутність підпису посадової особи контролюючого органу у Акті перевірки від 12.12.2018 №2828/13-01-14-06/33895476, яка її проводила, робить такий акт нечинним, а тому останній не може слугувати підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень щодо нарахування платнику податків податкових зобов`язань, апеляційний суд наголошує на наступному.
Акт податкової перевірки є службовим документом, в якому зафіксовані виявлені при проведенні тієї або іншої податкової перевірки порушення, він є носієм доказової інформації про виявлені порушення та його зміст може бути оспорено шляхом подання до контролюючого органу за основним місцем обліку заперечень. Водночас платник податку за обставинами справи заперечень на акт не подавав.
Відповідно до пункту 58.1 статті 58 та пункту 86.8 статті 86 ПК України на підставі акта перевірки податковим органом приймається податкове повідомлення-рішення.
У разі незгоди з контролюючим органом платник податків має право оскаржити прийняте рішення (податкове повідомлення-рішення) (підпункт 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 ПК України).
За змістом пункту 86.8 статті 86 ПК України податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу.
Зазначене свідчить про те, що доводи, судження, інформація акта перевірки, складеного особами, що її проводили, вивчається та оцінюється, зокрема начальником або заступником начальника контролюючого органу, і в разі наявності податкових порушень саме вони приймають податкове повідомлення-рішення, яке і визначає грошові зобов`язання платникові податків.
Сам по собі акт податкової перевірки та дії посадових осіб контролюючого органу зі складання цього акта не створюють правових наслідків у вигляді виникнення обов`язків, зміни чи припинення будь-яких прав платника податків, крім виникнення права на подання зауважень до акта.
Таким чином, акт перевірки не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання, й не є обов`язковим рішенням суб`єкта владних повноважень. Непідписання акта перевірки не можна ототожнювати, зокрема з непідписанням судового рішення, наслідки чого прямо встановлені в законі, чи непідписанням окремих рішень суб`єктом владних повноважень, коли негативні наслідки такого дефекту також можуть бути встановлені законом.
Обов`язкові рішення суб`єкта владних повноважень мають відповідати вимогам частини другої статті 2 КАС України, які не можуть поширюватися на акт перевірки.
Чинне законодавство не встановлює такий наслідок відсутності в акті перевірки підпису одного з перевіряючих контролюючого органу, як його нечинність, недійсність. Зазначена вада акта не робить автоматично протиправними рішення контролюючого органу, що прийняті на підставі такого акта.
Акт перевірки - це документ, в якому зафіксовано факти та оціночні судження осіб, що її проводили, тому до акта можуть пред`являтися лише ті вимоги, що стосуються, доказів. Оцінка акта перевірки, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.
Водночас саме по собі порушення порядку оформлення акта перевірки (у частині обов`язку підписання особами, які здійснювали перевірку) не може бути підставою для скасування податкового повідомлення-рішення, винесеного на підставі не підписаного одним із перевіряючих акта перевірки, але в сукупності з іншими порушеннями може слугувати обставиною для висновку щодо протиправності рішень контролюючого органу. Це стосується випадків, коли обставини, викладені в акті, не знайдуть підтвердження в суді.
Відтак, відсутність у акті перевірки підпису однієї з посадових осіб контролюючого органу, яка її проводила, стосується оформлення результатів перевірки та не може бути самостійною підставою для визнання недійсними рішень контролюючого органу, прийнятих на підставі такого акта, при відсутності порушень правил проведення перевірки.
Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 19 червня 2020 року у справі №140/388/19.
Враховуючи вищенаведене, помилковими є висновки суду першої інстанції в цій частині, що однак не впливає на результат вирішення цієї справи, оскільки протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з інших підстав підтверджена вищеописаними обставинами та доказами.
Решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться лише до цитування відповідних норм ПК України, дублюють аргументи відзиву на позовну заяву, належна правова оцінка яким була надана судом першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 02 жовтня 2020 року.