П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/247/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лавренчук О.В.  
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
07 серпня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Ватаманюка Р.В. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 при звільненні з лав ЗСУ матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, індексації грошового забезпечення і компенсацію за роботу в неробочі, святкові і вихідні дні.
Також, позивач просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 року по 2019 рік, нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року та нарахувати і виплатити компенсацію за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби 25 червня 2019 року.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.06.2020 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 25 червня 2019 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 25 червня 2019 року.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 (а.с.7).
Наказом Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " №101 від 07.05.2019 майора ОСОБА_1 звільнено у запас, а наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №152 від 25.06.2019 позивача з 25 червня 20198 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звертався до військової частини НОМЕР_1 із заявою у якій просив:
- нарахувати та виплатити мені матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, яка передбачена наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 згідно поданого мною рапорту (вхідний від 08 травня 2019 року № 7286/окп) в розмірі мого місячного грошового забезпечення за червень 2019 року;
- нарахувати та виплатити мені грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку виходячи з мого грошового забезпечення станом на день звільнення мене з військової служби 25 червня 2019 року за період з 2015 рік по 2019 рік, як учасник бойових дій;
- нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року;
- нарахувати та виплатити компенсацію за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні, загальною тривалістю 28 днів, виходячи з мого грошового забезпечення станом на день звільнення мене з військової служби 25 червня 2019 року.
Листом №5231 від 26.08.2019 та №6290 від 04.10.2019 відповідач повідомив ОСОБА_1 про наступне: "ваша заява щодо здійснення нарахування та виплати Вам матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік уважно розглянуто і за результатами розгляду повідомляю наступне. Даний вид виплат здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги, на підставі рапорту військовослужбовця згідно Розділу XXIV наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, а саме пункту 9. За підсумками розгляду поданого Вами рапорту про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань встановлено, що причина, а саме звільнення з лав Збройних Сил України 25.06.2019 та подальшим різким погіршенням майнового стану відсутня у пункті 7 наказу Міністерства оборони України №30 від 25.01.2019 "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік". Тому у виплаті матеріальної допомоги Вам було відмовлено у зв`язку з відсутністю підстави." (а.с.5)
Листом №4772 від 31.07.2019, повідомлено, що індексація грошового забезпечення провадиться, якщо величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 %. У з зв`язку тим, що величина індексу споживчих цін у квітні - листопаді 2018 року не перевищувала поріг індексації в розмірі 103%, індексація грошового забезпечення та цей період не провадилася. Відповідно індексація та період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року не нараховувалася і не виплачувалась. Останній базовий місяць березень 2018 року. Індексація за період 01.12.2018 по день Вашого звільнення 25.06.2019 нараховувалася та виплачувалася (а.с.8).
Згідно довідки №5033 від 16.08.2019 ОСОБА_1 в період з 13.01.2019 по 25.06.2019 приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах виконання, та в період здійснення зазначених заходів, про те що вихідні дні, не робочі та святкові дні не компенсувалися командуванням військової частини НОМЕР_1 через відсутність такої можливості, а саме: січень 2019 року - 13,20,27. лютий 2019 року - 3,10,17,24. березень 2019 року - 3,8,10,17,24,31. квітень 2019 року - 7,14,21,28,29. травень 2019 року -1,5,9,12,19,26. червень 2019 року - 2,9,16,23 (а.с.6).
Листом №4771 від 31.07.2019 повідомлено ОСОБА_1 про те, що згідно зі статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» також підтверджено право учасників АТО на додаткову відпустку: «Учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік». Для діючих військовослужбовців - учасників бойових дій, право на цю пільгу також підтверджено п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», але відповідно до пунктів 17, 18 та 19 зазначеної статті, ця пільга в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям не надається. Відтак, оскільки надання Вам такої відпустки під час проходження Вами військової служби не було передбачено, а тому не було і підстав нараховувати Вам грошову компенсацію за щорічні додаткові відпустки, як учаснику бойових дій. (а.с.17)
Вважаючи такі відмови необґрунтованими та протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що учасники бойових дій мають право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Позивач має статус учасника бойових дій.
Протягом 2015-2019 років позивач свої правом на отримання додаткової відпустки учасникам бойових дій не скористався, у зв`язку з введенням у зазначений період особливого періоду.
Військовослужбовець, який під час проходження військової служби не використав додаткову відпустку, право на яку він мав відповідно до закону, при звільненні його з військової служби має право на виплату грошової компенсації за всі невикористані дні такої відпустки.
Судом першої інстанції встановлено, що при звільненні позивача з військової служби грошова компенсація за невикористану в 2015-2019 роках додаткову відпустку учаснику бойових дій виплачена не була, що підтверджується копією витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 №152 від 25.06.2019.
На підставі вказаного, суд першої інстанції дійшов висновку, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, суд першої інстанції зазначив, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
На підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.
Позивачу за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо її ненарахування та невиплати. Крім того, відповідачем не вчинено жодних дій, спрямованих на нарахування та виплату позивачу індексації за спірний період, отже має місце бездіяльність відповідача. А тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача в частині невиплати позивачу індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 28.02.2018 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо грошової компенсації за роботу позивача у вихідні, святкові і неробочі дні з 13.01.2019 по 25.06.2019, всього за 28 днів, суд першої інстанції зазначає, що відповідно до п.7 розділу І наказу №260 Міністерства Оборони України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Відповідно до вищезазначеного наказу грошова компенсація за вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення антитерористичної операції не передбачена. На підставі вказаного, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, суд першої інстанції зазначив, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців, яка виплачується у розмірі, що не перевищує грошове забезпечення військовослужбовця на день підписання наказу про її виплату, в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням конкретних обставин, які командир військової частини оцінює на власний розсуд в межах наданих повноважень за принципом дискреції.
Сторонами не заперечується, що позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про надання йому одноразової матеріальної допомоги за 2019 рік.
Як зазначив у своєму листі №6290 від 04.10.2019 відповідач, у виплаті матеріальної допомоги ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку з відсутністю підстави.
Повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є дискреційними повноваженнями відповідача, які передбачені вищезазначеним Порядком, отже надання такої допомоги є правом, а не обов`язком відповідача та лише за умови наявності відповідного фінансування.
З урахуванням вказаного, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, в частині матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Тобто, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та грошової компенсації за роботу позивача у вихідні, святкові і неробочі дні з 13.01.2019 по 25.06.2019, всього за 28 днів.
Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, колегія суддів зазначає наступне.
Право на отримання вказаного виду грошової допомоги передбачено відповідно Закону України №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та діючої на той час Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом МО від 11.06.2008 №260.
Відповідно до п.1 розділу XXIV Інструкції № 260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Згідно з п.7 розділу ХХIV Інструкції розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Відповідно до п.9 Інструкції № 260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Виходячи з викладеного, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).
Як вбачається з матеріалів справи, а саме листа Військової частини НОМЕР_1 від 26.08.2019 №5231, позивачу було відмовлено у наданні матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.
Крім того, як вірно вказує суд першої інстанції повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є дискреційними повноваженнями відповідача, а тому суд не в змозі зобов`язувати відповідача надати матеріальну допомогу позивачеві.
На підставі вказаного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
Щодо грошової компенсації за роботу позивача у вихідні, святкові і неробочі дні з 13.01.2019 по 25.06.2019, всього за 28 днів, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч.4, 6 ст.10 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" ( в редакції на момент звільнення) для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів та курсантів вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.
Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігор. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. Військовослужбовцям строкової військової служби, курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів при виконанні обов`язків військової служби у зазначені дні час відпочинку встановлюється відповідним командиром (начальником).
Разом з тим, питання роботи у вихідні та святкові дні регулюються Кодексом законів про працю України.
Відповідно до ст.73 КЗпП України робота у святкові (неробочі) дні допускається: на безперервно діючих підприємствах, де припинення роботи неможливе через виробничо-технічні умови; у зв`язку з необхідністю обслуговування населення; у випадках, передбачених ст.71 КЗпП України.
Згідно зі ст. 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися за згодою сторін у грошовій формі в подвійному розмірі або наданням іншого дня відпочинку. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами ст.107 КЗпП України як робота у святкові та неробочі дні. Період для надання іншого дня відпочинку визначається за згодою сторін, але за можливістю - через найкоротший проміжок часу після роботи у вихідний день.
Визначені КЗпП України норми оплати за роботу у вихідні, святкові (неробочі) дні є мінімальними державними гарантіями.
Кодекс законів про працю України регулює відносини працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини, але роботодавець може самостійно встановлювати більш високі рівні оплати праці за роботу в такі дні на підставі ст.97 КЗпП України і ст.15 Закону від 24.03.95 № 108/95-ВР «Про оплату праці». Крім того, для військовослужбовців в даному випадку застосовуватись мають норми ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Також, згідно з п.7 розділу І наказу №260 Міністерства Оборони України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Відповідно до вищезазначеного наказу грошова компенсація за вихідні, святкові та неробочі дні, які не використані під час виконання завдань у зоні проведення антитерористичної операції не передбачена.
Отже, основним законом, що регулює відносини військовослужбовців під час проходження служби у Збройних Силах України є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ. Цим Законом не передбачено виплату компенсації за невикористані додаткові відпустки за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні (згідно з нормами Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та наказу Міністра оборони України №27 від 19.01.2016).
Щодо посилання позивача у відповіді на відзив, що на даний час та на момент подання відповідної заяви він не був військовослужбовцем, колегія суддів зазначає, що позивач бажає отримати компенсацію за роботу саме в період коли він був військовослужбовцем, а тому до нього безпосередньо застосовуються норми, закони, накази та інше (в межах даних правовідносин), які б застосовувались до діючого військовослужбовця.
На підставі вказаного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та грошової компенсації за роботу позивача у вихідні, святкові і неробочі дні з 13.01.2019 по 25.06.2019, всього за 28 днів.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
          
Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Полотнянко Ю.П.    Ватаманюк Р.В.