КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/10882/2020                                                                                       
             
                                                      П О С Т А Н О В А
 
                                             І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020року                                                                   місто Київ
                                                                                            справа № 761/18552/20                               
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.
                   суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                   за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Осаулова А.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Державної казначейської служби України, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Лорбук» про відшкодування майнової шкоди,-
 
   В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів Київської міської ради, Державної казначейської служби України, в якому просила стягнути з Державної казначейської служби України на її користь відшкодування майнової шкоди в сумі 10 759 873,32 грн., яка завдана неправомірними діями Київської міської ради.
Одночасно з позовною заявою позивачем до суду подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила накласти арешт на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 по №6 групи приміщень №96, № №1, 2, 3 групи приміщень №97, загальною площею 121,30 кв.м.
Обгрунтовуючи вказану заяву, позивач посилалась на те, що після отримання нею права власності на приміщення там було проведено ремонтні роботи, а вартість таких невід`ємних поліпшень була врахована при формуванні позовних вимог щодо відшкодування шкоди.
Вказувала, що для визначення вартості проведених невід`ємних поліпшень вона звернулася до судового експерта, яким в результаті дослідження було складено висновок експертного дослідження за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 07 травня 2020 року № 0507-31, за результатами якого встановлено, що вартість на дату проведення дослідження невід`ємних поліпшень, які виконані у групах приміщень №96 та АДРЕСА_3 в період з 2011 року до 2015 року, за даними, які містяться в наданих на дослідження документах станом на момент проведення експертного дослідження складає: 1 140 841,75 грн. з ПДВ.
Зазначала, що в ході розпорядження та користування нежитловими приміщеннями невід`ємні поліпшення можуть бути пошкоджені, що впливатиме на їх вартість та цінність.
Посилалась на те, що зміна власника або користувача нежитловими приміщеннями ускладнить доступ до них у випадку виникнення такої необхідності в ході судового розгляду.
Вказувала, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони її матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій з боку віповідачів, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на її користь, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити вимоги заяви повністю.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що суд першої інстанції сам собі суперечить, адже накладення арешту на нежитлові приміщення не є тотожним стягненню майнової шкоди у певній сумі, а отже, не передбачає досягнення мети позовної заяви без вирішення спору по суті.
Вказував, що накладення арешту, про яке просить позивач є нічим іншим, як тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідачі будуть діяти недобросовісно.
Зазначав, що після отримання права власності на нежитлові приміщення, про які йдеться у позовній заяві, позивачем у цих нежитлових приміщеннях було проведено ремонтні роботи. Вартість невід`ємних поліпшень, створених в результаті даних ремонтних робіт, була врахована при формуванні позовних вимог щодо відшкодування шкоди і становить 1 140 841,75 грн. з ПДВ.
Посилався на те, що в ході розпорядження та користування нежитловими приміщеннями, невід`ємні поліпшення можуть бути пошкоджені, що впливатиме на їх вартість та цінність, а, відтак, - і на ціну позову. Крім того, зміна власника або користувача нежитловими приміщеннями ускладнить доступ до них у випадку виникнення такої необхідності в ході судового розгляду.
Вказував, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист, порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Зокрема, позивач змушений буде здійснювати додаткові процесуальні дії для відновлення свого порушеного права, залучати до участі у справі нових учасників, пред`являти нові позовні вимоги, коригувати уже заявлені позовні вимоги, що призведе до порушення строків розгляду даної справи.
Вказував, що суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував заявлену ним неможливість вжиття заходів забезпечення позову, пославшись лише на загальні норми процесуального права, якими регламентовано порядок вирішення порушеного позивачем питання.
Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник відповідача Київської міської ради проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін
Відповідач Державна казначейська служба України та третя особа ТОВ «Лорбук» у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з  наступних підстав.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити  порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,  в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання  чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. 
Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з позовом просила стягнути з Державної казначейської служби України на її користь відшкодування майнової шкоди в сумі 10 759 873,32 грн., яка завдана неправомірними діями Київської міської ради.
Посилалася на те, що неправомірні дії Шевченківської районної у місті Києві ради, правонаступником якої є Київська міська рада стали підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні з ТОВ «ЛОРБУК», становлення ознак нікчемності договору купівлі-продажу нежилого приміщення укладеного між ТОВ «ЛОРБУК» та нею, а як наслідок і витребування у неї  нежитлових приміщеннь за адресою: АДРЕСА_4 (літера А) з №1 по №6 групи приміщень №96, № №1, 2, 3 групи приміщень №97, загальною площею 121,30 кв.м.
У заяві про забезпечення позову  ОСОБА_1  просила накласти арешт на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_4 (літера А) з №1 по №6 групи приміщень №96, № №1, 2, 3 групи приміщень №97, загальною площею 121,30 кв.м.
Як вбачається з матеріалів справи, вказані нежитлові приміщення витребувано від ОСОБА_1 на користь Київської міської ради та передано їх до комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі постанови Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №761/38793/14-ц.
Разом з тим, будь-яких фактичних даних та належних доказів, які б свідчили як саме невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем - шляхом накладення арешту на вказані нежитлові приміщення, може ускладнити ефективний захист прав позивача чи унеможливити виконання рішення суду, виходячи із предмету спору про відшкодування майнової шкоди до суду не надано.
При цьому, будь-яких об'єктивних даних, з яких можливо зробити висновок, що до розгляду справи по суті існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, а захист цих прав, свобод або інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач просить стягнути кошти саме з Державної казначейської служби України, а відтак захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нежитлові приміщення, які передані до комунальної власності територіальної громади міста Києва у разі задоволення позову ОСОБА_1 не спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що  накладення арешту, про яке просить позивач є нічим іншим, як тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідачі будуть діяти недобросовісно, колегія суддів відхиляє, оскільки обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення, які передані до комунальної власності територіальної громади міста Києва не направлений на забезпечення виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог позивача.
Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не достатньо мотивував ухвалу не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення суду першої інстанції.
Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості.
Виходячи з оцінки доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності, обґрунтованості та співмірності вимог позивача щодо забезпечення позову та доказів, наданих в обґрунтування таких доводів, суд  першої інстанції  вірно дійшов висновку про відмову  у задоволенні  заяви про забезпечення  позову.
Разом з тим, в мотивувальній частині ухвали суд першої інстанції посилався на те, що обраний позивачем захід забезпечення позову є підміною рішення суду. Так у разі задоволення заяви про забезпечення позову, позивачем буде досягнуто мети майбутньої позовної заяви без вирішення спору по суті.
Однак, колегія суддів не погоджується з таким посиланням суду першої інстанції, оскільки визначений позивачем спосіб забезпечення позову та вимоги, які заявляються останнім у позовній заяві є різними.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини ухвали посилання суду на те, що таким чином, обраний позивачем захід забезпечення позову є підміною рішення суду. Так у разі задоволення заяви про забезпечення позову, позивачем буде досягнуто мети майбутньої позовної заяви без вирішення спору по суті.
В решті ухвалу суду залишити без змін.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року змінити.
 
Виключити з мотивувальної частини ухвали суду посилання суду на те, що таким чином, обраний позивачем захід забезпечення позову є підміною рішення суду. Так у разі задоволення заяви про забезпечення позову, позивачем буде досягнуто мети майбутньої позовної заяви без вирішення спору по суті.
 
В решті ухвалу суду залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Повний текст постанови складено 09 вересня 2020 року.
 
Головуючий:
 
Судді: