ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/5420/18                Головуючий суддя І інстанції Поліщук Т. В.
Провадження № 22-ц/818/2217/20        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2020 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря :Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кокорева Едуарда Олександровича на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Поліщук Т.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

встановив:

04 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Позовна заява мотивована тим, що у травні 2015 відповідач ОСОБА_1 запропонувала їй надати позику у доларах США під відсотки її особистій знайомій ОСОБА_3 , на що вона погодилась, та 12.05.2015 особисто передала відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2000,00 доларів США, які ОСОБА_1 повинна була в той же день передати від імені ОСОБА_2 в якості позики ОСОБА_4 .. Проте, ОСОБА_1 отримані грошові кошти у розмірі 2000,00 доларів США ОСОБА_3 не передала, а протиправно залишила у себе. Факт непередачі ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_3 позивачу стало відомо від самої ОСОБА_1 на наступний день, тобто 13.05.2015, повернути отримані грошові кошти відповідач відмовлялась.
28.11.2017 позивач письмово звернулась до відповідача з вимогою в термін до 10.12.2017 добровільно повернути грошові кошти, вимогу про повернення грошових коштів відповідач отримала 07.12.2017. Позивач зазначає, що відповідач безпідставно набула належні позивачу грошові кошти, протиправно користувалася ними, а тому повинна повернути отримані грошові кошти та сплатити проценти за користування ними.
На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 52382,94 грн. та проценті за користування грошовими коштами на рівні встановленої НБУ облікової ставки за період з моменту отримання грошових коштів - 13.05.2015, по день звернення з позовом до суду, у розмірі 27902,61 грн.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,  на користь ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США, проценти за користування грошовими коштами за період з 13.05.2015 по 04.05.2018 у розмірі 27 902 (двадцять сім тисяч дев`ятсот дві) грн. 61 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 808 (вісімсот вісім) грн. 67 коп.
У решті позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Кокарев Е.О. просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального та процесуального права, надав невірну оцінку характеру правовідносин між позивачем та відповідачем.
Вказав, що як випливає із пояснень обох сторін, фактично між позивачем і відповідачем було укладено договір комісії. За цим договором сторонами було погоджено, що відповідачем від свого імені та за рахунок позивача було укладено договір позики з ОСОБА_3 . ОСОБА_1 отримала кошти від ОСОБА_2 в сумі 2000,00 доларів США, уклала договір позики з ОСОБА_3 , про що свідчить розписка останньої про прийняття від ОСОБА_1 5000,00 грн.
Зазначив, що договір позики було укладено частково за кошти ОСОБА_2 (2000,00 доларів США) та частково зa кошти ОСОБА_1 (3000,00 доларів США) - відповідне не суперечить змісту норм чинного законодавства, якими врегульовано правовідносини комісії. Той факт, що ОСОБА_2 мала в розпорядженні на момент подання позову копію вищевказаної розписки ОСОБА_3 про прийняття від ОСОБА_1 5000,00 грн., свідчить про те, що ОСОБА_1 виконала свої обов`язки щодо укладання договору позики з ОСОБА_3 і відзвітувала про це перед комітентом - ОСОБА_2 , у відповідності до вимог ч.1 ст.1022 ЦК України.
Вказав, що судом першої інстанції зроблено невірний висновок про те, що в розписці ОСОБА_3 повинно було бути зазначено отримання коштів, які належать ОСОБА_2 . Але за договором комісії Комісіонер ( ОСОБА_1 ) укладала договір позики з ОСОБА_3 від свого імені - як того і вимагає закон, а саме, ст. 1011 ЦК України, якою встановлено, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Матеріали справи не містять жодного доказу, що 2000,00 доларів США відповідач залишив у себе і не виконав доручення ОСОБА_2 щодо укладання договору позики з ОСОБА_3 . Факт укладення договору комісії визнано обома сторонами в своїх поясненнях, доданих до матеріалів справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Кокорева Е.О., за відсутності інших учасників справи, які належним чином повідомлялися про розгляд справи, у судове засідання не з`явилися і своїх представників не надіслали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її апеляційному розгляду, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, що передбачено п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що отримані від ОСОБА_2 ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2000 доларів США набуті останньою безпідставно, та підлягають поверненню позивачу, а також - нараховані позивачкою проценти.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про недоведеність законних підстав для отримання відповідачкою згаданої суми та повернення її позивачці.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання).
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що 12.05.2015 відповідач ОСОБА_1 отримала від позивача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2000,00 доларів США для передачі в якості позики ОСОБА_3 , що не заперечується учасниками справи.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
На попередньому судовому засіданні 06.11.2019 представник відповідача адвокат Дегтяр І.А. позовні вимоги не визнав, зазначивши, що відповідач дійсно отримала від позивача грошові кошти у розмірі 2000,00 доларів США в якості позики для ОСОБА_3 , які відразу передала останній, ці грошові кошти відповідач не набувала.
Тому відсутні сумніви щодо достовірності обставини отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 2000,00 доларів США для передачі останньою ОСОБА_3 в якості позики, а тому суд першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України правильно вважав таку обставину доведеною.
Матеріали справи містять надану до суду позивачем копію розписки від ОСОБА_3 ОСОБА_1 від 12.05.2015, згідно якої, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі еквівалентній 5000,00 доларів США під 3% річних в місяць, які зобов`язалась повернути за першою вимогою (а.с.14 т.1).
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідачем не надано до судів першої та апеляційної інстанції жодних належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження обставини передачі відповідачем ОСОБА_5 третій особі ОСОБА_3 грошових коштів, належних позивачу ОСОБА_2 , у розмірі 2000,00 доларів США, та про отримання ОСОБА_3 належних ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 .
Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Разом з тим, грошові кошти передані позивачем відповідачу в іноземній валюті - доларах США, у договорі позики боргове зобов`язання також виражене в іноземній валюті - доларах США, та грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України не визначена, не встановлений інший порядок повернення боргу та не передбачено його визначення у грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, а тому правові підстави для перерахування боргу, вираженого у доларах США за офіційним курсом НБУ відсутні. 
Так, відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, яка відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Р озмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач просила стягнути з відповідача проценти за користування грошовими коштами на рівні встановленої НБУ облікової ставки за період з 13.05.2015 по день звернення з цим позовом до суду - 04.05.2018 у розмірі 27 902,61 грн., що розраховано за формулою Пеня = Сума боргу х ставка пені (%)/100%/365 х кількість днів. Згідно офіційного курсу валют НБУ станом на 04.05.2018 100 доларів США дорівнює 2619,147 грн. 

Повністю стягнувши заявлену суму процентів суд першої інстанції всупереч ст. 89, ст. 263 ЦПК України не з`ясував, що обов`язок повернути безпідставно отримані грошові виник у відповідачки у строк до 10 грудня 2017 про що позивачка повідомила відповідачку рекомендованим листом, який був нею отриманий 08.12.2017 (а.с. 18-19 т.1)

Так, згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як вбачається з розрахунку позивачки, який відповідачка не оспорювала, з урахуванням визначеного ОСОБА_2 строку повернення грошової суми, сума процентів за користування коштами позивачки у гривневому еквіваленті отриманих 2000 доларів США згідно облікової ставки НБУ виходячи із суми боргу згідно офіційного курсу НБУ станом на 04.05.2018 - 52382,94 грн., за період з 11.12.2017 по заявлений у позові строк, 04.05.2018 складає 3 239 грн 13 коп (а.с. 26 т. 1).

При цьому обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені правові висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі №607/3956/14-ц, провадження № 61-31812св18.

Таким чином суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обов`язок повернути грошові кошти у відповідачки виникли відповідно до вказаної вище письмової вимоги і тому всупереч загаданій нормі ст. 530 у поєднанні з нормою ст. 1212 ЦК України помилився із стягненням процентів за користування грошовими коштами на рівні встановленої НБУ облікової ставки за весь заявлений у період з 13.05.2015 по день звернення з цим позовом до суду - 04.05.2018 у розмірі 27 902,61 грн.

Виходячи з наведеного позовні вимоги про стягнення процентів підлягають частковому задоволенню, лише на суму 3 239 грн 13 коп, в іншій частині ці вимоги є безпідставними і тому не підлягають задоволенню. 

Доводи апеляційної скарги про те, що це був договір комісії не відповідає матеріалам справи, оскільки належними, допустимими і достовірними необхідними у таких випадках письмовими доказами у розумінні ст. 76 ЦПК України не доведені.
Оскільки суд не повністю з`ясував обставини справи щодо розміру процентів, помилився із застосуванням норм матеріального права, то відповідно до п.п 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольняє частково, а оскаржене рішення в цій частині змінює.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційна задоволеному позову та скарги підлягає перерозподілу відшкодування судових витрат, понесених позивачкою ОСОБА_2 за подачу позову до суду першої інстанції, з урахуванням пропорційного відшкодування за її рахунок сплаченого відповідачкою ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги судового збору, - остаточно на суму 182,61 грн. 
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 388, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кокорева Едуарда Олександровича - задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року - змінити. Зменшити стягнення з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) суму процентів за користування грошовими коштами до 3 239 (трьох тисяч двісті тридцять дев`яти) гривень 13 коп., задовольнивши її позовні вимоги частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) в порядку перерозподілу відшкодування понесених судових витрат, з урахуванням пропорційного відшкодування за її рахунок сплаченого ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги судового збору, - 182,61 грн.
В іншій частині рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 20 липня 2020 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.