ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 липня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/3150/19	
                                                                                суддя І інстанції – Пасічник Ю.П.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чепурнова Д.В. (доповідач),
                               суддів:  Мельника В.В., Сафронової С.В.,     
за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому, з урахуванням уточнень просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 
- зобов`язати відповідача провести розрахунок та виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати належної позивачеві при звільненні, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а саме провести розрахунок та виплату середнього заробітку за період з 01.09.2019 по 17.01.2020, тобто по день фактичного розрахунку, включно.
В обґрунтування позовних вимог посилається  на те, що наказом командира військової НОМЕР_2 від 30.08.2019 №187 був звільнений в запас (у зв`язку з закінченням строку контракту), та за цим же наказом був виключений зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення. Проте в день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме не виплачена  грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки. 
З метою вирішення спору з даного приводу позивач звертався до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 , та рішенням суду від 16.10.2019 р. у справі  №340/2223/19, позовні вимоги було задоволено повністю.
На виконання вказаного рішення суду відповідачем 17.01.2020 на картковий рахунок позивача було зараховано грошові кошти в розмірі 20424,44 грн.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити. Вказує, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме  виплати середнього заробітку за час  затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. 
В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явились, про час та місце слухання справ повідомлялися належним чином, а тому фіксування судового засідання відповідно до ст. 229 КАС України не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 (в подальшому НОМЕР_1 , а.с.26) від 30.08.2019 №187 позивача, який був звільнений з військової служби та виключено із списку особового складу частини і всіх видів забезпечення (а.с.8).
В день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме, не виплачена  грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 по 2019 роки включно.
У зв`язку з викладеними обставинами позивач звертався до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовами до військової частини НОМЕР_2 .
Рішеннями суду від 16.10.2019, яке набрало законної сили 02.04.2020 (а.с.57,58), позов задоволено повністю:
- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30 серпня 2019 року.
- зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (окпп НОМЕР_3 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2019 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30 серпня 2019 року. (а.с.9-11).
На виконання рішення суду, до набрання ним законної сили, позивачеві на його картковий рахунок в банківській установі 17.01.2020 відповідачем зараховано грошові кошти в розмірі 20424,44 грн. (а.с.38).
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання рішення суду у справі №340/2223/19 проведено нарахування та виплачено позивачеві 17.01.2020 суму грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2019 рік включно. З прийняттям судового рішення статті 116 та 117 КЗпП не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати належних сум, що мала місце після того, як необхідність її виплати була встановлена судом.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Зміст спірних правовідносин, які склались у цій справі зводиться до питання щодо  виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.
Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З аналізу зазначених норм трудового законодавства випливає, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Колегія суддів  зазначає, що відповідно до ст. 10-1 Закону України  «Про соціальний  і правовий  захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців  строкової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються  відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові  відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України 
У разі якщо  Законом  України «Про відпустки»  або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають  дітей.
Указані законодавчі акти визначають, що грошова компенсація  за невикористані дні відпустки виплачується особам, які звільняються зі служби. Отже, грошова компенсація за невикористані дні відпустки при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби.
Таким чином, не проведення з вини відповідача виплати грошової компенсації за всі невикористані дні  додаткової відпустки у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Щодо тверджень суду першої інстанції про те, що з прийняттям судового рішення про стягнення  грошової компенсації за всі невикористані дні  додаткової відпустки при звільненні, статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання виплатити відповідну суму грошової компенсації за всі невикористані дні  додаткової відпустки замінюється зобов`язанням виконати судове рішення, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену статтею 117 КЗпП України компенсацію.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічну правову позицію було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі 821/1083/17.
Ураховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов помилкових  висновків про те, що у позивача відсутнє право на отримання відшкодування за затримку виплати компенсації за невикористані дні відпустки на підставі статті 117 КЗпП України за наявності рішення суду про примусове стягнення цих виплат.
З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд  апеляційної інстанції приходить до висновку щодо необхідності стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних позивачу при звільненні сум, оскільки фактичний розрахунок виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки при звільненні в сумі 20424,44 грн. в день звільнення позивача проведений не був.
Санкція, регламентована статтею 117 КЗпП України є певною гарантією права особи на отримання своєчасного розрахунку при звільненні, що безпосередньо стосується її майнових прав, гарантованих статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У свою чергу, обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), за положеннями якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. 
Відповідно до Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Згідно з довідкою про розмір грошового забезпечення №631/1081 від 15.05.2020, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місця перед звільненням за період червень 2020 року становив 15093,67 грн., за липень  2020 року – 16611,80 грн. Відповідно до довідки    № 631/1386 від 01.07.2020 року середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1  за червень-липень  2019 року становить 501,80 грн.
Час затримки розрахунку виплати компенсації за невикористані дні відпустки  у період з 01.09.2019р. по 17.01.2020 р. склав 95 робочих дня, а тому     сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 47671 грн. (501,80 *95).
Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позову.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись п.2 ч.1 ст. 315, ст. 317, 321,322 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – задовольнити.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року – скасувати та прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1  середню заробітну плату за час затримки розрахунку у розмірі 47671 грн. без урахування сплати податків та інших обов`язків платежів.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили.

   
Головуючий - суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова