ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1189/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/4871/19 Категорія:  301030100 	Гудзенко В. Л. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       14 липня 2020 року м. Черкаси

Колегія суддів Черкаського апеляційного суду у складі суддів: 

                         Гончар Н.І., Бондаренка С.І., Новікова О.М.
секретар: Торопенко Н.М. 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - Головне Управління Держгеокадастру у Черкаській області; 
особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання права власності, 

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного Управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання права власності.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він зареєстрований за місцем проживання та проживає в м. Умані, що підтверджено відміткою у паспорті і реєстраційній базі Уманської міської ради.
Позивач є власником частини садиби ( земельна ділянка, будинок, споруди, мережі ) по АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування посвідченого Уманською міською державною нотаріальною конторою від 27.05.1994 року № 2-1577 і зареєстрованого Уманським відділком ЧООБТІ 14.06.1994р., книга № 32-2081.
Порядок користування земельною ділянкою визначений судом, а право власності підтверджено актом, який він повернув на переоформлення, але був з вини землевпорядної організації втрачений, що сприймається сьогодні, як відмова від права власності.
Просив суд визнати його право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 в належному розмірі - 1/6 частини.
Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області включити його до списку власників земельної ділянки по АДРЕСА_1 з внесенням відповідних записів до державного реєстру.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Рішення мотивоване тим, що Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області не може бути належним відповідачем у даній справі.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та просив скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2020 року і ухвалити нове рішення. Судовий збір стягнути з відповідача в дохід державного бюджету. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилався на те, що під час реорганізації системи земельних ресурсів до складу Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області ввійшли місцеві землевпорядні організації, як структурні підрозділи, а разом і їх невиконані зобов`язання. В зв`язку з переходом обов`язків у зобов`язанні і їх виконанні управління стало боржником згідно договору від 08 квітня 2009 року щодо переоформлення і зберігання технічної документації і державного акта від 22 квітня 2008 року на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .
За минулий час Головне управління зобов`язання не виконало, а документи втрачені, а позивача право власності не визнається, що обмежує користування і розпорядження земельною ділянкою.
14 липня 2020 року Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області направило відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що у позові позивачем не зазначено жодного доказу, щодо порушення управлінням Держгеокадастру права позивача.
01 січня 2013 року набрав чинності ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ». У зв`язку з цим, повноваження Головного управління у частині державної реєстрації та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку припинились. 
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, в тому числі земельних ділянок, проводиться Міністерством юстиції України та його територіальними органами; суб`єктами державної реєстрації прав, а саме: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації, акредитовані суб`єкти; державні реєстратори прав на нерухоме майно.
Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 
Сторони в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного. 
Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору дарування від 27 травня 1994 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 ( на даний час перейменована на АДРЕСА_1 ) на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м. 
Згідно рішення Уманського міськрайонного суду від 02 липня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про встановлення порядку користування земельною ділянкою було вирішено визначити порядок користування земельною ділянкою, розташованої по АДРЕСА_1 , виділивши у користування співвласникам: ОСОБА_1 земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки; ОСОБА_5 земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки. 
Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Згідно частин 1, 2 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).
А тому, суд першої інстанції вірно зазначив у своєму рішенні, що на даний час, Держгеокадастр та його територіальні органи здійснюють державну реєстрацію земельних ділянок, а не прав на них. Державна реєстрація земельної ділянки це внесення до Державного земельного кадастру передбачених Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера (ст. 1 ЗУ «Про Державний земельний кадастр»).
Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Пунктом 130 Порядку ведення Державного земельного кадастру (далі Порядку) затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 №1051 передбачено, що відомості (зміни до них) про нового власника, користувача земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вносяться до Поземельної книги Державним кадастровим реєстратором відповідно до пункту 113 цього Порядку.
В пункті 113 Порядку зазначено, що після отримання від органу державної реєстрації прав інформації в порядку інформаційного обміну Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить інформацію про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.
Враховуючи вище викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору по суті прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.
Посилання скаржника в своїй апеляційній скарзі про те, що під час реорганізації системи земельних ресурсів до складу Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області ввійшли місцеві землевпорядні організації, як структурні підрозділи, а разом і їх невиконані зобов`язання є безпідставним та не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки ґрунтується лише на припущення.
Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у справі колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні його апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги компенсується за рахунок держави. Докази наявності інших судових витрат, понесених сторонами, у матеріалах справи відсутні, тому відсутні підстави для їх стягнення.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
З огляду на викладене, підстав для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати, 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання права власності - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 та п.3. Розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України. 

Судді