КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
21 вересня 2020 року                                                                        місто Київ
Справа № 756/16996/18
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В., 
Нежури В.А.,
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги  ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Кушнарьова Євгенія Ігоровича, на рішення Оболонського районного суду міста Києва, у складі судді Жука Миколи Вікторовича, від 06 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: комунальне підприємство «Реєстрації бізнесу» Коровинської сільської ради Надригайлівського району Сумської області, ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та скасування запису про право власності, 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом. З урахуванням уточнень, просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44451178 від 06 грудня 2020 року на об`єкт нерухомого майна - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , за акціонерним товариством «Укрсоцбанк». Скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності, дата та час державної реєстрації 06 грудня 2018 року (12:46:08), на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, обтяжень індексний номер 44451178 від 06 грудня 2018 року на об`єкт нерухомого майна - трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 103,6 кв.м., що знаходиться за вказаною адресою.
В обґрунтування позову зазначив, що 16 вересня 2008 року між ним та АТ «Укрсоцбанк» укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 007/726249/КV, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 291 200 доларів США зі сплатою 14,50 процентів річних з кінцевим терміном повернення кредиту 14 вересня 2023 року. У забезпечення виконання зобов`язання по кредитному договору, 16 вересня 2008 року ним укладено з банком іпотечний договір 007/726754-ІО за яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_3 .
04 грудня 2018 року державний реєстратор Київської філії КП «Реєстрації бізнесу» Коровинської сільської ради Надригайлівського району Сумської області Сорока В.М., відповідно до вимоги банку та іпотечного договору, прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк».
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Кушнарьова Є.І., з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вважав, що судом грубо порушені норми процесуального права та неповно встановлені обставини, що мають значення для справи.
АТ «Укрсоцбанк» подало відзив на апеляційну скаргу та просило залишити рішення районного суду без змін, а скаргу без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зі справи вбачається та її матеріалами підтверджене таке.
16 вересня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1   укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 007/726249/КV, за яким банком надано ОСОБА_1 грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Кредит надано окремими частинами «траншами» зі сплатою 14,50 процентів річних в розмірі в межах максимального ліміту заборгованості до 291 200 доларів США з визначеним у договорі графіком погашення та терміном повернення заборгованості за кредитом до 14 вересня 2023 року.
На забезпечення виконання зобов`язання, того ж дня, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1   укладено іпотечний договір № 007/726754-ІО, за яким ОСОБА_1 передав у іпотеку АТ «Укрсоцбанк» у якості забезпечення всіх своїх зобов`язань за укладеним 16 вересня 2008 року між сторонами договором відновлювальної кредитної лінії № 007/726249/КV квартиру АДРЕСА_4 .  
Пунктами 4.1. та 4.5.3. ст. 4 вказаного договору іпотеки, встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпеченні іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
16 серпня 2018 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося до  ОСОБА_1 з вимогою про погашення в тридцятиденний строк заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 007/726249/КV від 16 вересня 2008 року у розмірі 268 103 долара США 73 цента, що за курсом НБУ становить 7 698 608, 61 грн з повідомленням про те, що у разі невиконання вимоги банком буде звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності іпотекодержателю.
Згідно зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення, указаний лист отримано особисто ОСОБА_1 17 серпня 2018 року за адресою  АДРЕСА_5 .
Крім того, дана вимога була направлена за адресою місця реєстрації позивача в    АДРЕСА_6 , на вказану позивачем як місце свого постійного проживання.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державним реєстратором КП «Реєстрації бізнесу» Київської філії Коровинської сільської ради Надригайлівського району Сумської області Сорокою В.М., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 44451178 від 06 грудня 2018 року за АТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 .
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені, позову, районний суд виходив з не обґрунтованості та не доведеності позивачем обставин на які він послалася, як на підставу своїх вимог.
Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Не зважаючи на заяви апелянта, ним, в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України, належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог перед судом не доведено.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;  загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 127/27504/17.
Разом з тим, Верховний Суд зазначив, що важливе значення для вирішення вказаних справ має та обставина, чи використовується вказана нерухомість, як місце постійного проживання іпотекодавця.
Між тим, ОСОБА_1 , попри його заяви, не доведено перед судом належними і допустимими доказами, що квартиру АДРЕСА_3 , він використовує як місце свого постійного проживання, тому, на думку колегії суддів,  дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у даному конкретному випадку застосована щодо нього бути не може. 
Вірно, на переконання колегії суддів, встановлено судом першої інстанції, що вимоги закону при зверненні стягнення на предмет іпотеки у даній справі державним реєстратором були виконані. 
Стягнення на спірну квартиру звернуто АТ «Укрсоцбанк», як іпотекодержателем, у позасудовому порядку, відповідно до викладеного в іпотечному договорі застереження та досягнутої про це домовленості сторонами договору.
Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору.
Не зважаючи на доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 , презумпції правомірності вказаного договору не спростовано. Всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Оскільки районним судом встановлено, що неповнолітні діти позивача під час укладення іпотечного договору не мали права власності чи користування спірною нерухомістю, що унеможливлює порушення їх прав на житло, правильним, всупереч заявам апелянта, являється і висновок районного суду, що у даній справі права неповнолітніх дітей порушені не були.
Так як, ОСОБА_2 , своє право на частку в іпотечній квартирі в установленому законом порядку не зареєструвала, внаслідок чого на момент спірної державної реєстрації ні іпотекодержатель, ні державний реєстратор про існування судового рішення, на яке посилається апелянт, не знали та знати не могли, на думку колегії суддів, являється також висновок районного суду щодо відсутності порушень у даній справі відносно неї.
Інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість в цілому правильного по суті рішення, постановленого судом, апеляційна скарга не містить.
Тому, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід  залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.
Під час прийняття постанови колегія суддів, крім того, враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 листопада 2019 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Судді:                                                                          С.В. Лівінський,        

Р.В. Березовенко,

                                                                                              В.А. Нежура