ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2020 року         
м. Харків
справа № 617/410/19
провадження № 22-ц/818/3514/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів - Кругової С.С., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря судового засідання - Супрун Я.С., 
сторони справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
інші учасники справи:
третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 19 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Глоба М.М.,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у березні 2019 року звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, треті особи - служба у справах дітей Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області (далі - Вовчанська РДА), Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, у якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , стягнути з ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 768 грн 40 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн. 
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 вказала, що вона з 29.08.2014 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який 10.05.2016 розірваний на підставі рішення суду. Від даного шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із нею. Рішенням суду від 25.01.2016 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина, починаючи з 19.06.2015 до досягнення дитиною повноліття. Не зважаючи на даний факт, відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, аліменти не сплачує. З народження сина ОСОБА_2 фактично самоусунувся від виховання дитини, не цікавиться його життям, не відвідує навчальний заклад, не провідує дитину вдома, матеріальної допомоги не надає. Син постійно проживає разом із нею та повністю перебуває на її утриманні.
Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 19 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений. Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 764 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн.
Судове рішення мотивоване тим, що відповідач ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов`язками і не бажає виконувати їх, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким провадження по цивільній справі № 617/410/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 645/3183/16-ц за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про оспорювання батьківства про виключення відомостей з актового запису про народження дитини. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду від 16 квітня 2019 року щодо відмови в задоволені заяви про зупинення провадження у справі № 617/410/19 постановлена судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, а саме: поза межами підготовчого засідання. Судом не враховано, що ним надано до суду достатньо доказів для зупинення провадження у справі на підставі п. 10 ч. 1, ч. 2 ст. 252 Цивільного процесуального права України (надалі ЦПК України). Порушення судом першої інстанції вимог статей 189, 197, 252, 253 ЦПК України призвело до порушення норм процесуального права, що суперечить вимогам чинного законодавства та порушує право відповідача на розгляд справи справедливим та неупередженим судом. Судом першої інстанції не враховано, що на час ухвалення судового рішення у представника третьої особи були припинені повноваження у зв`язку з закінченням строку дії довіреності та ухвалою суду від 04 листопада 2019 року залучено у якості третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, який відповідач вважає процесуальним правонаступником служби у справах дітей Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області. Зазначає, що позивачем не доведені витрати на правничу допомогу.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 липня 2020 року клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі залишене без задоволення, справа призначена до судового розгляду з повідомленням учасників справи про дату, час та місце розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.п. 2,4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Частиною 4 ст. 376 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом установлено і вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з 29.08.2014 перебували у шлюбі, який 10.05.2016 розірваний на рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова (а.с. 8).
Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 12.03.2015 Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 209 (а.с. 7).
На підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 19.06.2015 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9).
Згідно з розрахунком заборгованості по аліментам, виконаним головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Вовчанського РУЮ ГУЮ у Харківській області Гончаровою І.Є. при примусовому виконанні виконавчого листа № 645/5517/15-ц від 16.03.2016, виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - сина ОСОБА_4 , починаючи з 19.06.2015 року до досягнення дитиною повноліття, станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 заборгованість ОСОБА_2 по аліментам становить 50268 грн 66 коп. (а.с. 23).
Головний лікар КНП «Міська дитяча поліклініка № 15» у листі від 14.01.2019 повідомив, що дитина ОСОБА_4 , що мешкає по АДРЕСА_2 , перебувала на обліку в медичному закладі з 18.03.2017 по 18.11.2018. За інформацією лікаря-педіатра дільничного ОСОБА_10 на прийом в поліклініку хлопчика приводила мати, ОСОБА_1 , яка здійснювала догляд під час хвороби ОСОБА_4 . При обслуговуванні викликів, вдома з дитиною знаходилася мати, яка забезпечувала належний догляд сина під час хвороби та виконувала рекомендації лікаря щодо лікування. Батько, ОСОБА_2 , за період з 18.03.2017 по 18.11.2018 дитиною під час хвороби не цікавився, до фахівців медичного закладу з сином не звертався (а.с. 18).
Головний лікар КНП «Міська дитяча поліклініка № 7» у листі від 22.12.2018 повідомив, що малолітні ОСОБА_4 знаходиться під наглядом поліклініки з 06.07.2018. Про стан здоров`я піклується та супроводжує на прийом до лікаря в поліклініку мати - ОСОБА_1 . За інформацією лікаря педіатра, батько дитини, ОСОБА_2 , дитину до поліклініки не супроводжував, за інформацією з питань стану здоров`я його сина не звертався (а.с. 19).
Завідувач КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 428» у листі від 27.12.2018 повідомив, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає по АДРЕСА_2 , відвідує навчальний заклад з 01.09.2017. Зі слів вихователя групи № 9 ОСОБА_11 , яку відвідує ОСОБА_4 , про дитину піклується мати ОСОБА_4 , ОСОБА_12 . Батько, ОСОБА_13 , жодного разу в дитячому садочку не був. Батьківські збори, дитячі свята не відвідував. Хлопчика до садочка приводять та забирають мати, дідусь та бабуся (а.с. 20). 
Згідно з даними відомостей (довідки) про склад сім`ї від 05.03.2019 у чотирьох-кімнатній квартирі АДРЕСА_2 проживають ОСОБА_1 із сином ОСОБА_4 та батьками ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Третя особа Департамент надав суду висновок від 26.12.2019 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 25). 
У судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснив, що позивач - її рідна сестра. ОСОБА_1 постійно проживає з сином ОСОБА_4 та батьками у належній їм квартирі АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_2 з часу народження Матвія з ними не проживає, дитину не відвідує, її долею не цікавиться, ніякої допомоги не надає. Дитину виховує позивач, дідусь та бабуся. ОСОБА_4 забезпечений окремою дитячою кімнатою, в якій наявні місця для навчання і виховання, забезпечений їжею та одягом.
Свідок ОСОБА_17 під час судового розгляду пояснила, що вона є близькою подругою ОСОБА_1 , періодично буває у неї вдома по АДРЕСА_2 , де вона проживає із батьками та сином ОСОБА_4 . Батько ОСОБА_4 - ОСОБА_2 з часу народження сина та до теперішнього часу із ним не спілкується, ніякої допомоги не надає. Вихованням ОСОБА_4 займається виключно ОСОБА_1 із батьками. Про наявність будь-яких перешкод у ОСОБА_2 щодо спілкування із сином, їй не відомо.
Наведене у своїй сукупності, на думку суду першої інстанції, свідчило про ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків та є підставою для задоволення позову про позбавлення батьківських прав. 
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час розгляду судами спору) визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключним заходом, який тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції неправильно розтлумачив поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і дійшов помилкового висновку, що бездіяльність ОСОБА_2 при виконанні батьківських обов`язків свідчить про наявність підстав для позбавлення останнього батьківських прав відносно його сина, який проживає разом з матір`ю.
При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні.
У цій справі судом не встановлено достатніх обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з матір`ю.
В наданому до Харківського апеляційного суду клопотанні ОСОБА_2 просив долучити до матеріалів справи копію листа Вовчанського районного відділу Державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 12374 від 03.06.2020, відповідно до якого у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 645/5517/15-ц від 16.03.2016 заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 станом на 01.07.2020 відсутня. 
Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те,    що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. СК України розрізняє обов`язки батька з виховання (стаття 150 СК України) та обов`язки батька з матеріального утримання (аліментні зобов`язання, передбачені статтями 180, 181, 185 СК України). Однією з підстав для позбавлення батьківських прав відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України є ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а не з її утримання.
Крім того, оскільки батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.
Покладаючи в основу рішення про задоволення позову висновок Департаменту служб у справах дітей стосовно доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції не врахував, що батько проживає окремо від дитини, проти позбавлення батьківських прав заперечує, отже, вказаний висновок не підтверджує, що ОСОБА_2 свідомо та остаточно знехтував своїми обов`язками щодо дитини, втратив цікавість до неї, а інтереси дитини вимагають застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батька батьківських прав.
Статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 164 СК України та дійшов помилкового висновку, що неналежне виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , який проживає з матір`ю, за обставин цієї справи свідчить про необхідність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки застосування такого крайнього заходу може бути спричинене винятково захистом інтересів дитини.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_4 , а належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які були б законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивач не надала.
Доводи апеляційної скарги щодо сумнівів ухвалення судового рішення від 16 квітня 2019 року під час підготовчого засідання та наявності підстав для зупинення провадження у справі на підставі п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України, є помилковими. 
Зі вступної частини ухвали Вовчанського районного суду Харківської області від 16 квітня 2019 року та матеріалів справи вбачається, що ухвала суду про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі постановлена саме в підготовчому засіданні. Підготовче провадження у справі було закрито лише 30 травня 2019 року, що підтверджується відповідною ухвалою суду (а.с. 56-57). Наявність на час розгляду справи відкритого касаційного провадження у справі № 645/3183/16-ц не було підставою для зупинення провадження у справі на підставі п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України, оскільки оспорювання батьківства не є подібними правовідносинами у справі про позбавлення батьківських прав. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).
В оцінці доводів апеляційної скарги, обґрунтованості оскаржуваного судового рішення апеляційний суд враховує, що основним завданням суду є вирішення спору між сторонами, тобто здійснення судом своєї базової функції - це ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не створює новий спір для цих самих сторін, які не можуть між собою дійти порозуміння у позасудовому порядку.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, відповідно до статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог. 
З огляду на вищевикладене, судова колегія дійшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи викладене, судовий збір у розмірі 1153 грн, сплачений ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги (а.с. 148, 170), підлягає стягненню з ОСОБА_1 . 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 19 березня 2020 року скасувати, ухвалити нову постанову. 
У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, треті особи - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, служба у справах дітей Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області, відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1153 (одна тисяча сто п`ятдесят три) гривні у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 20 серпня 2020 року.

Головуючий                                                         О.Ю. Тичкова

Судді                                                                         С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук