Справа № 431/1093/20 
Провадження № 22-ц/810/476/20 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2020 року                                                           місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Орлова І.В. (суддя-доповідач),
суддів - Авалян Н.М., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря
судового засідання - Лобанцева С.Ю., 
прокурора - Фесенко Н.І.
учасники справи:
позивачка: ОСОБА_1 
відповідач: Старобільська міська рада Луганської області 
третя особа: ОСОБА_2 
особа, яка подала
апеляційну скаргу: заступник керівника Луганської обласної прокуратури в інтересах держави 
в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Луганського апеляційного суду цивільну справу № 431/1093/20 за апеляційною скаргою заступника керівника Луганської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 13 квітня 2020 року (суддя Олійник С.В.), - 
встановив: 

Рішенням Старобільського районного суду від 13 квітня 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 до Старобільської міської ради Луганської області про визнання права власності на майно, яке самочинно збудовано на земельній ділянці. 
Зазначеним рішенням, застосувавши до правовідносин сторін приписи статей 321, 328 та частин 1-3, 5 статті 376 Цивільного кодексу (ЦК) України, суд визнав за ОСОБА_1 право власності на розташоване на переданій позивачці у суборенду земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , самочинно збудоване нерухоме майно, а саме - на нежитлову будівлю літера А-2, майстерню літера Б, вбиральню літера У, колодязь літера к, огорожу № 1-3.
Сторони, які брали участь у справі, рішення суду першої інстанції не оскаржували. 
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 13 липня 2012 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Луганської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції (далі - ДАБІ або інспекція) України (а. с.151-152).
Прокурор, посилаючись на недоведеність обстави, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Старобільського районного суду від 13 квітня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.
За узагальненими доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не з`ясував у справі наявність спору про право та зокрема існування порушеного відповідачем права, що підлягає судовому захисту. Звернення до суду з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави для висновку про наявність спору про право. Суд першої інстанції не врахував, що до Старобільської міської ради або виконавчого комітету з приводу оформлення права власності на самочинно збудовані об`єкти позивачка не зверталася, будь-яких відповідей з цього питання від відповідача не отримувала. Поза увагою суду залишилося те, що ОСОБА_1 здійснювала будівництво без його реєстрації органом державного будівельного контрою, без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, яке б підтверджувало відповідність об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм. Окрім того, суд першої інстанції не з`ясував, чи дійсно визнання за позивачкою права власності на майно не порушує прав інших осіб, а також розглянув справу з порушенням правил підсудності, оскільки ОСОБА_1 укладала договір суборенди земельної ділянки як фізична особа підприємець. 
Наявність представництва інтересів держави прокурор обґрунтував тим, що компетентний з вирішення питань прийняття до експлуатації об`єктів нерухомого майна державний орган - ДАБІ України, якій знаходиться у процесі своєї ліквідації, не виконав надані йому повноваження у сфері контрою за будівництвом, допустивши прийняття в експлуатацію самочинно збудованих позивачкою споруд у місті Старобільську. 
Відзиви на апеляційну скаргу не надходили, але їхня відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 360 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України).
В адресованій суду апеляційної інстанції заяві, підтримавши рішення суду першої інстанції, відповідач просив розглянути апеляційну скаргу прокурора в інтересах держави за відсутністю представника Старобільської міської ради. Інші учасники, які брали участь у розгляді справи в суді першої інстанції, до апеляційного суду не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції повідомлялися належним чином. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим з огляду на таке. 
У справі встановлено, що згідно копії договору оренди землі від 23.06.2011 року, акту приймання-передачі об`єкта оренди від 23.06.2011 року, орендодавець Старобільська міська рада на підставі рішення 31 сесії 5 скликання Старобільської міської ради від 18.12.2008 р. № 31/196 надав, а орендар - ОСОБА_2 прийняв в оренду земельну ділянку несільськогосподарського призначення із земель державної власності, загальною площею 0,0715 га яка знаходиться на території Старобільської міської ради (АДРЕСА_1), цільове призначення земельної ділянки: землі житлової та громадської забудови - землі, що використовуються в комерційних цілях - автотехобслуговування (а. с. 9-10, 11,12).
Згідно копії рішення Старобільської міської ради № 56/15 від 25.04.2019, рішення Старобільської міської ради № 57/15 від 30.05.2019 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на передачу в суборенду ОСОБА_1 земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 14,15).
11 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір суборенди землі, відповідно до якого вона прийняла у строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування шиномонтажної майстерні та автомийки площею 0,0715 га, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер земельної ділянки 4425110100:03:004:0073, реєстраційний номер ОНМ 1358565344251. Згідно з пунктом 23 Договору суборенди від 11 червня 2019 року на суборендовану земельну ділянку були встановлені обмеження (обтяження), серед яких є заборона  забудови цієї ділянки (а.с.16-17). 
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, цільове призначення земельної ділянки реєстраційний номер 4425110100:03:004:0073: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, землі промисловості, транспорту зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, призначена для будівництва та обслуговування шиномонтажної майстерні та авто мийки (а.с.18).
На вказаній земельній ділянці ОСОБА_1 самочинно збудувала нежитлову будівлю, майстерню, вбиральню, колодязь та огорожу загальною площею 454 кв. м., що підтверджується копією технічного паспорту на комплекс будівель від 22.10.2019 (а.с.19-23).
Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження нежитлової будівлі та майстерні на АДРЕСА_1 , існуюча нежитлова будівля (літ. А-2) знаходиться у технічному стані «1» - нормальне, існуюча майстерня (літ. Б) знаходиться у технічному стані «1» - нормальне. Ринкова (оціночна) вартість об`єктів - нежитлової будівлі (літ. А-2) загальною площею 146,6 кв. м. складає 126177,00 грн., майстерні (літ Б) загальною площею 338,2 кв. м. - 292306,00 грн. (а.с.24-80).
Задовольняючи позов, місцевий суд вважав встановленими і доведеними зазначені у позові обставини серед яких позивачка зазначала про факт свого звернення до Старобільської міської ради з питання оформлення самочинно збудованих об`єктів та про отримання від відповідача з посиланням на відсутність генерального плану міста Старобільська (а. с. 3). Визнавши за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд першої інстанції застосував до правовідносин сторін положення статей 321, 328 та частин 1-3,5 статті 376 ЦК України.
З такими висновками суд апеляційної інстанції погодитися не може з наступних причин. 
Так, згідно із статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( частина 1 статті 321 ЦК України).
Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) та у передбачених законом чи договором випадках - з моменту його прийняття до експлуатації та державної реєстрації.
Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (частини перша- третя  статті 376 ЦК України).
Частиною п`ятою статті 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
При розгляді справ, пов`язаних із самочинним будівництвом, слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України № 2780-ХІІ від 16.11.1992 року «Про основи містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.
При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України № 3038-VІ від 17.02.2011 року «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34,37 ЗУ № 3038-VІ ).
За загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 ЗУ № 3038-VІ) 
Частиною восьмою статті 39 Закону України ЗУ № 3038-VІ «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію забороняється. Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.
Суд апеляційної інстанції погоджується з доводом апеляційної скарги прокурора про недоведеність обстави, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Під час апеляційного перегляду з достатньою повнотою встановлено, що позивачка з питань оформлення самочинно збудованого нерухомого майна, як про це зазначалося у позові, до Старобільської міської ради та виконавчого комітету не зверталася, будь яких відповідей у вигляді відмови чи рекомендації щодо вирішення зазначеного питання від відповідача не отримувала (а. с. 129). Відсутність такого звернення спростовує наявність між сторонами спору про право, а також не свідчить про порушення відповідачем прав позивачки, які вимагають судового захисту.
Суд першої інстанції неправильно застосував до правовідносин сторін положення статей 321, 328 та частини 5 статті 376 ЦК України, вийшов за межі своїх дискреційних повноважень, чим фактично підмінив собою уповноважений на здійснення контролю у сфері будівництва державний орган. При цьому, Державна архітектурна-будівельна інспекція України, повноваження якої безпосередньо стосуються здійснення такого контролю з боку держави, участі у розгляді справи не приймала.
Суд першої інстанції також залишив поза своєю увагою те, що оскільки пунктом 23 Договору суборенди від 11 червня 2019 року встановлено заборону для забудови переданої у суборенду земельної ділянки, то, здійснивши таку забудову, позивачка тим самим порушила умови вищевказаного договору. За таких обставин право позивачки на здійснену всупереч договірним умовам самочинну забудову судовому захисту не підлягає, оскільки зазначене право не є порушеним, невизнаним або оспорюваним (частина перша статті 15 ЦК України).
Суд апеляційної інстанції вважає, що виконавши приписи частин 3,4 статті 56 ЦПК України, частини 3 статті 24 Закону України «Про прокуратуру», прокурор довів підстави для здійснення представництва у справі інтересів держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України. При цьому апеляційний суд враховує висновки щодо застосування норм права про представництво прокурором інтересів держави в особі ДАБІ України, які зазначалися у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 2) недоведеність обстави, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 4) неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права (частина 1 статті 376 ЦПК України). 
Отже, через недоведеність обстави, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, рішення Старобільського районного суду Луганської області від 13 квітня 2020 року підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
З огляду на доведеність одного з аргументів, достатнього для задоволення вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не входив до обговорення усіх інших зазначених у тексті апеляції доводів прокурора (про недоведеність позивачкою порушення незаконним будівництвом прав інших осіб, про розгляд справи з порушенням правил підсудності).
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Луганської обласної прокуратури підлягають стягненню 6277,25 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, частиною 1 пунктом 2 статті 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив: 

Апеляційну скаргу заступника керівника прокуратури Луганської області в інтересах держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України - задовольнити. 
Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 13 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Старобільської міської ради Луганської області про визнання права власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на земельній ділянці - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Луганської обласної прокуратури (ЄДРПОУ 02909921) у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги 6277 ( шість тисяч двісті сімдесят сім) гривень 25 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. Дата складання повного судового рішення 29 вересня 2020 року. 

Судді                          І.В. Орлов
Н.М. Авалян

Ю.П. Лозко