ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7883/20 Справа № 212/2057/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/2057/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Зубакової В.П.,
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,
сторони
позивачка: ОСОБА_1 ,
відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні  у порядку  ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України  без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»,на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2020 року, яке ухвалене суддею Ваврушак Н.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 червня 2020 року, -
ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року   ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі – ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка на виробництві.
Позов мотивовано тим, що з чоловіком позивачки – ОСОБА_2 03.08.1998 року, під час виконання трудових обов`язків машиніста електровозу шахти Гвардійська ВО «Кривбасруда» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», стався нещасний випадок, а саме вплив на потерпілого рухомих машин, внаслідок якого ОСОБА_2 отримав закриту травму грудей, яка супроводжувалась множинними переламами ребер зліва, ускладнені двосторонньою застійною пневмонією, що призвело до легенево-сердечної недостатності, що і було причиною смерті ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер у спеціалізованому торакальному відділенні 2-ї міської лікарні міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. 
По факту нещасного випадку був складений акт № 22 форми Н-1 від 19 серпня 1998 року про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, відповідно до висновків якого причинами нещасного випадку, внаслідок якого загинув ОСОБА_2 та який стався 03 серпня 1998 року о 13 годині 20 хвилин, зазначено: незадовільна організація робіт, виражена в неналежному проведенні інструктажу щодо електровозної скатки та управління електровозом при находженні тулубу машиніста поза межами кабіни. 
Звістка про смерть чоловіка призвела до того, що позивачка зазнала сильного нервового потрясіння, вона постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть чоловіка не залишають її до теперішнього часу. Смерть чоловіка змусила її корінним чином змінити своє життя, вона до теперішнього часу відчуває почуття туги та самотності. Отже, вона у 28 років втратила чоловіка, після загибелі чоловіка нормальні життєві стосунки позивачки були знищені, посилаючись на те, що втратою рідної їй людини, з якою вона мала намір прожити до глибокої старості, радіти життю, завдано значної моральної шкоди. 
Моральну шкоду внаслідок смерті чоловіка позивачка оцінює у 200 000,00 гривень, яку просить стягнути з відповідача на свою користь без утримання податків та зборів.        
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу  Дніпропетровської області від 03 червня 2020  року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві, без утримання податку з доходів фізичних осіб, у розмірі 180 000, 00 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 1800 гривень.
В апеляційній скарзі відповідач  ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачці в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, на необґрунтованість рішення та на його незаконність. 
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги та те, що позивачка вийшла вдруге заміж через три роки після загибелі чоловіка, з яким проживає і до теперішнього часу. Після смерті першого чоловіка позивачки пройшло 22 роки, спільних дітей вони не мали, дані обставини, на думку відповідача, свідчать про відсутність моральних страждань у позивачки. Зазначає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, є необґрунтованим
Вважає, що судом надано правову оцінку лише доводам позивачки, а аргументи відповідача не взято до уваги. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів щодо спричинення моральної шкоди позивачці. 
Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував норми ст. 450,456 ЦК УРСР для вирішення спору щодо відшкодування моральної шкоди, крім того, нормами ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не передбачалося право позивачки на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю внаслідок смерті на виробництві, адже таке право передбачено нормами ЦК України, в редакції 2004 року.
Зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що на момент виникнення спірних правовідносин обов`язок щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди покладено на МСЕК. 
Також, вважає, що відповідач є неналежним відповідачем по справі, позивачка не надала доказів того, що ПАТ «Кривбасзалізрудком»  є належним відповідачем по справі.
Вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивачки за відсутності достатніх доказів в справі, в зв`язку з чим, разом з апеляційної скаргою відповідач надав клопотання про витребування доказів, які не були витребувані судом першої інстанції за аналогічним клопотання при розгляді справи у суді першої інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що  ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який зареєстрований 05 серпня 1995 року Остапівською сільською радою Полтавської області (а.с.12).
03.08.1998 року о 13 годині 20 хвилин в шахті «Гвардійська» ВО «Кривбасруда» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», під час виконання трудових обов`язків машиніста електровоза, внаслідок впливу на потерпілого рухомих машин, загинув чоловік позивачки ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів  громадянського стану виконкому Тернівської районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 серпня 1998 року, актовий запис № 952, ОСОБА_2 помер у віці 26 років, причина смерті – закрита травма грудей з пошкодженням ребер (а.с.17).
По факту нещасного випадку було складено Акт № 22 форми Н-1 від 19 серпня 1998 року про нещасний випадок, який стався 03.08.1998 року, внаслідок якого ОСОБА_2 отримав закриту травму грудей, яка супроводжувалась множинними переламами ребер зліва, ускладнені двосторонньою застійною пневмонією, що призвело до легенево-сердечної недостатності, що і було причиною смерті ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер у спеціалізованому торакальному відділенні 2-ї міської лікарні міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. 
Відповідно до п. 7 вказаного Акту, причиною нещасного випадку було визнано: незадовільна організація робіт, виражена в неналежному проведенні інструктажу щодо електровозної скатки та управління електровозом при находженні тулубу машиніста поза межами кабіни. 
В додатку № 2 Акту 22 форми Н-1 від 19 серпня 1998 року про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, визначено осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці: ОСОБА_4 – гірничого майстра, ОСОБА_5 – начальника дільниці, ОСОБА_2 – машиніста електровозу, ОСОБА_6 - головного механіка та ОСОБА_7 – головного інженера, що призвело до смерті ОСОБА_2 (а.с. 9)        
У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування   шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 працював на шахті «Гвардійська» ВО «Кривбасруда» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», і смерть його настала ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок нещасного випадку на виробництві, під час виконання трудових обов`язків, який стався 03 серпня 1998 року, тому його дружині має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Події, які стали підставою для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому, з огляду на вищезазначені вимоги, в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.
Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,  не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття  44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України,  в редакції 1963 року, фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,  виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була уповноважена на її заподіяння.
Стаття 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її чоловіка в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода, за наявності для цього підстав, повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.
Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами  Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. 
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що смерть ОСОБА_2 сталася на виробництві під час виконання трудових обов`язків, у зв`язку із чим обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачці шкоду, завдану смертю ОСОБА_2 на ПАТ «Кривбасзалізрудком», як правонаступника шахти Гвардійська ВО «Кривбасруда» Криворізького державного залізорудного комбінату.
Оскільки нещасний випадок, внаслідок якого загинув чоловік позивачки ОСОБА_2 , стався 03.08.1998 року під час виконання ним трудових обов`язків, тобто до набрання чинності ЦК України, що надало позивачці право на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів приходить до висновку що до правовідносин сторін мають застосовуватись положення статті 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, в зв`язку з чим, вважає безпідставними доводи представника відповідача про те, що нормами ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не передбачалося право позивачки на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю чоловіка, внаслідок смерті на виробництві, адже таке право, на їх думку, передбачено нормами ЦК України, в редакції 2004 року.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції керувався нормами ст.ст. 450,456 ЦК Української РСР, в редакції1963 року, які на час їх дії регулювали питання відшкодування шкоди, колегія суддів погоджується з застосуванням даних норм, оскільки вони передбачають регулювання питання відшкодування шкоди, в загальному її розумінні, у тому числі і відшкодування моральної шкоди, доводи апеляційної скарги щодо неможливості їх застосування в вирішення спірного питання, спростовуються вищевикладеним та не можуть бути підставою для відмови у позові.
Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що відповідач є неналежним відповідачем по справі, колегія суддів, не бере до уваги, з огляду на наступне.
Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 1998 року № 258 «Про спеціальний режим реструктуризації гірничо-рудних підприємств Кривбасу, гірничо-хімічних підприємств Яворівського і Роздольського «Сірка» та Стебницького «Полімінерал» Львівської області» пунктом 1 наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263 ДВО «Кривбасруда» перейменовано у «Криворізький державний залізорудний комбінат».
Правонаступником перейменованого ДВО «Кривбасруда» призначено державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» (пункт 2 наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263).
Згідно з пунктом 1 наказу Міністерства промислової політики України  від 12 липня 1999 року № 248 «Про реорганізацію Криворізького державного залізорудного комбінату» та пункту 1 наказу державної акціонерної компанії «Укррудпром» від 31 грудня 1999 року № 347 державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» шляхом реорганізації перетворено у дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» державної акціонерної компанії «Укррудпром».
Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» є правонаступником реорганізованого державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат» (пункт 3 наказу Міністерства промислової політики України від 12 липня 1999 року № 248).
Згідно зі спільним наказом Державного комітету промислової політики України та Фонду державного майна України від 19 лютого 2001 року № 66/245 «Про реорганізацію дочірнього підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат» та пункту 1 наказу державної акціонерної компанії «Укррудпром» від 30 липня 2001 року № 290 дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» державної акціонерної компанії «Укррудпром» шляхом реорганізації перетворено у відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком».
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 18 грудня 2019 року по справі №215/1589/18.
Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що позивачкою не доведено наявність моральних страждань. Смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.
Посилання відповідача на те, що позивачкою не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв`язку з втратою чоловіка, не можуть бути прийняті до уваги. На думку колегії суддів, судом першої інстанції враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивачки, яка назавжди втратила турботу та підтримку близької людини - чоловіка та залишилась без його піклування, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках.
Судом першої інстанції встановлений й причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача – втрата життєвих зв`язків позивачки з рідною людиною.
З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачці.
Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивачки, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивачки, характер психологічної травми, яку вона отримала у зв`язку зі смертю чоловіка, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили, вважає що визначений   розмір моральної шкоди, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Суд першої інстанції, встановивши факт завдання моральної шкоди позивачці внаслідок смерті її чоловіка на виробництві, враховуючи вимоги розумності та справедливості, обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди у розмір 180 000,00 грн.
Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивачки за відсутності достатніх доказів в справі, в зв`язку з чим, разом з апеляційної скаргою відповідач надав клопотання про витребування доказів, які не були витребувані судом першої інстанції за аналогічним клопотання, при розгляді справи у суді першої інстанції, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, згідно матеріалів справи, ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2020 року задоволено клопотання відповідача про встановлення додаткового строку для подання доказів та розгляд справи було відкладено. Крім того, на дату розгляду справи у суді першій інстанції, додаткові докази відповідачем не надані. 
Відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
В матеріалах справи відсутні докази відмови відповідачу у наданні таких доказів, також наявна відповідь Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, про те, що запитувана інформація стосується позивачки і доступ до такої інформації обмежено.
В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення обставин справи та перевірки доводів, викладених в апеляційній скарзі.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України,   оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»- залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2020  року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 30 вересня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: