П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/981/20	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Домусчі С.Д.,
                                – Кравця О.О.,

за участю: секретар судового засідання – Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року, прийняте у складі суду судді Корой С.М. в місті Одеса по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-  
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової прокуратури Південного регіону України, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії кадрового органу Військової прокуратури Південного регіону України в частині відмови зарахувати строк навчання ОСОБА_1 з 31 липня 2002 року по 31 липня 2006 року на військово-юридичному факультеті №6 Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого до загального стажу військової служби та у строк служби в Збройних Силах України;
- зобов`язати Військову прокуратуру Південного регіону України провести перерахунок вислуги років, вважаючи початком проходження ОСОБА_1 військової служби з 31.07.2002 та зарахувати до вислуги років проходження військової служби весь період навчання на військово-юридичному факультеті № 6 Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 31 липня 2002 року по 18.06.2007 року.
  Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України про визнання протиправними дій кадрового органу Військової прокуратури Південного регіону України в частині відмови зарахувати строк навчання ОСОБА_1 з 31 липня 2002 року по 31 липня 2006 року на військово-юридичному факультеті №6 Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого до загального стажу військової служби та у строк служби в Збройних Силах України та про зобов`язання Військової прокуратури Південного регіону України провести перерахунок вислуги років, вважаючи початком проходження ОСОБА_1 військової служби з 31.07.2002 та зарахувати до вислуги років проходження військової служби весь період навчання на військово-юридичному факультеті № 6 Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 31 липня 2002 року по 18.06.2007 року відмовлено повністю. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції неправильно встановлено обставини справи, що мають значення для справи, як наслідок неправильно застосовано норми права, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 . 
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що хибним є посилання в оскаржуваному рішенні на Інструкцію з організації обліку особового складу Збройних Сил України, Порядок ведення послужного списку, оскарження дій службових осіб військово-юридичного факультету № 6 Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, оскільки їм не оскаржувалось дії університету, а судом першої інстанції необґрунтовано прийнято до уваги «відзив на заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, який надійшов від Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не ознайомлено його із документами, які надійшли з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, що позбавило його права надати з їх приводу пояснення або заперечення.
Апелянт вважає помилковим посилання суду на положення Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу» та «Про вищу освіту» в редакції після 2007 року, оскільки події, які розглядаються та є предметом розгляду по справі, почали існувати з 31.07.2002 року. Апелянт вказує, що він навчався у вищому військовому навчальному закладі, де проходив військову службу за програмою підготовки офіцерів для проходження дійсної військової служби у Збройних Силах України, а не «офіцерів запасу». Крім того, апелянт вважає хибними висновки суду, що ключовим в даному випадку є питання щодо того чи було зараховано позивача на денну форму навчання у якості саме курсанта, а також про те, що день зарахування на навчання студентом вищого військового навчального закладу не є початком проходження військової служби. 
На думку апелянта, початком проходження ним військової служби слід вважати час зарахування на перший курс навчання до військово-юридичного факультету № 6 Університету, тобто з 31.07.2002 року. Крім того, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції вимог процесуального права, оскільки не надано можливості ознайомитись з матеріалами справи, безпідставно зупинено провадження у справі, внаслідок чого було порушено розумний строк розгляду справи, а також у резолютивній частині оскаржуваного судового рішення зазначено порядок його оскарження шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд, що на думку апелянта прямо суперечить вимогам ст. 297 КАС України.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, в період з 31.07.2002 до 18.06.2007 ОСОБА_1 навчався на денному військово-юридичному факультеті № 6 Академії, що підтверджується, зокрема, листом Національного університету «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого» № М-98 (255) від 26.03.2013 (а.с.8).
Згідно витягу з послужного списку ОСОБА_1 (а.с.3-5) позивач на військову службу призваний 01.06.2006 року Дзержинським районним військовим комісаріатом м.Харкова та військову присягу прийняв 06.09.2006 року.
Так, у послужному списку позивача під №1 міститься запис про те, що з 01.08.2006 року по 18.06.2007 року на підставі наказу №81 від 28.07.2006 року ОСОБА_1 знаходився на посаді «Курсант» військово-юридичного факультету Національної юридичної академії України ім. Я. Мудрого.
Судом встановлено, що листом від 27.01.2020 за результатами розгляду звернення позивача начальником відділу роботи з кадрами Військової прокуратури Південного регіону України Мазітову Т.Г., роз`яснено, що особова справа військовослужбовця (разом з послужним списком) формується при закінченні військового навчального закладу (а.с.7). У листі вказано, що відомості щодо періоду проходження військової служби вносяться до послужного списку за підписом начальника факультету відповідного учбового закладу. Часом прийняття на військову службу вважаються: для громадян, які вступили до військового навчального закладу, - день призначення на посаду курсанта (п.п. 3.1., 3.4. «Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 № 333 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.06.2014 № 611/25388).
Позивач вважає, що його права грубо порушуються, оскільки під час розрахунку вислуги років ОСОБА_1 , строку безперервної військової служби у Збройних Силах України та нарахування грошового забезпечення йому не зараховується строк перебування на військовій службі з 31.07.2002 по 31.07.2006.
Вважаючи дії кадрового органу Військової прокуратури Південного регіону України в частині відмови зарахувати строк навчання ОСОБА_1 з 31 липня 2002 року по 31 липня 2006 року на військово-юридичному факультеті №6 Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого до загального стажу військової служби та у строк служби в Збройних Силах України протиправними, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки початком проходження військової служби вважається, у тому числі, день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу, як наслідок, день зарахування на навчання студентом вищого військового навчального закладу не є початком проходження військової служби. Враховуючи, що ОСОБА_1 з 31.07.2002 року по 01.08.2006 року навчався на військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого в якості студента, а з 01.08.2006 року – в якості курсанта, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки день зарахування на навчання студентом вищого військового навчального закладу не є в розумінні приписів ст. 24 Закону № 2232-XII початком проходження військової служби.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-XII, в редакції, чинній на момент зарахування позивача на денну форму навчання військово-юридичного факультету № 6 Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого (далі – Закон України №2232-XII), військова   служба  у  Збройних  Силах  України  та  інших військових формуваннях є державною службою  особливого  характеру, яка  полягає  у  професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній з захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується  громадянам до загального стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 6 статті 2 Закону України № 2232-XII в якості виду військової служби було визначено зокрема військову службу (навчання) за контрактом курсантів (слухачів) вищих  військових навчальних закладів,  а також вищих навчальних  закладів,  які  мають  кафедри  військової підготовки (факультети військової підготовки, відділення військової підготовки, інститути  військової  підготовки) з програмами підготовки на посади осіб офіцерського складу.
Таким чином, приписами законодавства, чинного на момент вступу позивача до військово-юридичного факультету Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого було визначено, що військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів) є одним із видів військової служби. Аналогічні положення містяться також у чинній редакції Закону України № 2232-XII.
Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до Указу Президента України від 20 листопада 1996 р.  N 1105 ( 1105/96 ) "Про заходи щодо підготовки кадрів військової юстиції та організації науково-дослідних робіт у галузі військового законодавства" Кабінет Міністрів України прийнято постанову Кабінету Міністрів України від 22.01.1998 №70 «Про утворення військово-юридичного факультету Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого».
Відповідно до п. 15 розділу 3 Тимчасового положення про організацію підготовки офіцерів у цивільних вищих навчальних закладах», затвердженого спільним наказом Міністра освіти України та Міністерства оборони України від 28.12.1995 №360/342 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.1996 за №39/1064 (чинного станом на дату зарахування позивача на денну форму навчання військово-юридичного факультету № 6) військові інститути, військові відділення, військові факультети при цивільних вищих навчальних закладах є вищими військово-навчальними закладами Міністерства оборони України, що створені для підготовки офіцерів з вищою освітою  з залученням професорсько-викладацького складу і навчально-матеріальної бази. цивільних вищих навчальних закладів.
Згідно з  п. 1.7 Інструкції про організацію освітньої діяльності у вищих військових навчальних закладах Міністерства оборони України, затвердженої наказом  Міністерства оборони України №399 від 30.10.1998 (чинного станом на дату зарахування позивача на денну форму навчання військово-юридичного факультету № 6) до ВВНЗ належать такі військові структури: військові академії, військові університети, військові інститути, військові коледжі, а також військові інститути (факультети) при цивільних вищих навчальних закладах (далі - ВНЗ).  ВВНЗ становлять основу системи військової освіти,  яка  є  складовою  частиною  державної системи освіти.
Отже, військово-юридичний факультет Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого входить до переліку військових навчальних підрозділів Міністерства оборони України і відноситься до військових навчальних закладів Міністерства оборони України.
Водночас, спірним у межах даної справи є зарахування строку навчання ОСОБА_1 з 31 липня 2002 року по 31 липня 2006 року на військово-юридичному факультеті №6 Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого до загального стажу військової служби та у строк служби в Збройних Силах України. 
Статтею 5 Закону № 2232-XII передбачено, що військовослужбовці та військовозобов`язані поділяються на рядовий склад, сержантський і старшинський склад, склад прапорщиків (мічманів), офіцерський склад. Кожному військовослужбовцю і військовозобов`язаному присвоюється військове звання.
Відповідно до положень ст.24 Закону України № 2232-XII, початком проходження військової служби вважається: день призначення на посаду курсанта  (слухача)  вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу  вищого  навчального  закладу  -  для громадян, які добровільно вступають на військову службу.
Перебування на військовій службі громадян, які навчаються у військово-навчальних закладах, передбачено статтею 25 Закону №2232-ХІІ.
Відповідно до положень ч.1, 2 ст.25 Закону України №2232-ХІІ, підготовка громадян на посади осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та вищих навчальних закладах, які мають військові навчальні підрозділи. Порядок  проведення  підготовки  громадян на посади осіб офіцерського складу у вищих військових навчальних закладах  та вищих навчальних закладах, які мають військові навчальні підрозділи, визначається і затверджується Міністерством  оборони України та Міністерством освіти України. Зарахування громадян до вищих військових навчальних закладів та вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, провадиться на добровільних засадах  відповідно до особистих заяв на умовах, визначених контрактом.
З курсантом, якому виповнилося 18 років, а також слухачем після  закінчення  першого курсу вищого військового навчального закладу укладається контракт щодо проходження підготовки на посади осіб  офіцерського складу. Однією з умов контракту є зобов`язання курсанта (слухача) про подальше проходження військової  служби  на посадах осіб офіцерського складу протягом 5 років після закінчення вищого навчального закладу. Громадяни, які прийняті на військову службу і навчаються у вищих військових навчальних закладах або вищих навчальних закладах, де є військові навчальні підрозділи, і не мають звань прапорщиків або мічманів та офіцерського складу, є курсантами,  а ті, які мають такі звання, - слухачами.
Згідно вимог ч.3 ст.25 Закону України №2232-ХІІ, курсантам, які не мали військового звання до вступу до вищого військового навчального закладу, вищого навчального закладу, який має військовий навчальний підрозділ, після зарахування  на навчання присвоюється військове звання рядового чи матроса. За військовослужбовцями та військовозобов`язаними зберігаються  військові звання, присвоєні до їх вступу у вищий навчальний заклад.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що курсант в розумінні ст.24, ст.25 Закону України №2232-ХІІ, це особа, яка навчається у вищому військовому навчальному закладі та якій присвоєно військове звання рядового чи матроса. При цьому суд апеляційної звертає увагу, що у разі якщо особа прийнята на військову службу, навчається у вищих навчальних закладах, де є військові навчальні підрозділи та має військове звання прапорщика, мічмана або офіцерського складу, така особа набуває статус слухача.
Апеляційний суд не приймає до уваги твердження апелянта про те, що суд першої інстанції застосував положення Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу» та «Про вищу освіту» в редакції після 2007 року оскільки судом під час розгляду справи по суті розглядались та враховувались норми законодавства, яке діяло як на час навчання позивача на військово-юридичному факультеті № 6, так і норми законодавства, яке діяло на час відмові позивачеві у зарахування спірних періодів до стажу військової служби.
Враховуючи викладене, з системного аналізу положень Закону України №2232-ХІІ у відповідній редакції колегія суддів вбачає, що початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта  (слухача)  вищого військового навчального закладу. Аналогічні положення містяться і в Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженій наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014  № 333, згідно яких часом прийняття (призову) на військову службу вважаються для громадян, які вступили до військового навчального закладу - день призначення на посаду курсанта.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом ректора Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого № 300-с від 31.07.2002 року ОСОБА_1 згідно з рішенням приймальної комісії від 29.07.2002 року зараховано студентом підготовки кадрів для органів прокуратури України та денних факультетів  військово-юридичного факультету № 6. Отже, позивача 31.07.2002 року зараховано на навчання у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого саме як студента вказаного вищого навчального закладу.
Доводи апелянта, що статус «студент» є тотожнім статусу «слухача» колегія суддів оцінює критично, оскільки згідно вимог ст.25 Закону України №2232-ХІІ, у редакції, чинній на момент проходження позивачем навчання на військово-юридичному факультеті № 6 Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого, слухачем могла бути лише особа, яка навчається у вищих навчальних закладах, де є військові навчальні підрозділи та має військове звання прапорщика, мічмана або офіцерського складу.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що особам, які навчалися у військових навчальних закладах в якості студентів, не зараховується такий період навчання до військової служби до моменту набуття ними статусу курсанта.
Разом з тим, судом встановлено, що 28.07.2006 року наказом начальника військово-юридичного факультету Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого (по стройовій частині» №81 Мазітов Т.Г., який уклав контракт про добровільний вступ на військову службу і прибув з військового комісаріату зараховано до списків особового складу факультету та поставлено на всі види забезпечення по курсантській нормі з 01.08.2006 року, присвоєно військове звання «рядовий» і призначено на посаду курсанта.
Отже, позивача призначено на посаду курсанта у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого та присвоєно первинне військове звання «рядовий» з 01.08.2006 року.
При цьому суд наголошує, що згідно ч.5 ст. 2 Закону України №2232-ХІІ, громадяни,  які  призвані або добровільно вступили на військову   службу, складають   Військову  присягу  на вірність Українському народу.
Як вбачається із матеріалів справи, Військову  присягу  на вірність Українському народу ОСОБА_1 складено 06.09.2006 року, тобто вже після набуття статусу курсанта та присвоєння первинного військового звання «рядовий».
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки день зарахування на навчання студентом вищого військового навчального закладу не є в розумінні приписів ст. 24 Закону № 2232-XII початком проходження військової служби, тоді як національне законодавство у даному випадку пов`язує початок проходження військової служби із набуттям особою статусу курсанта (слухача), суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині  зарахування строку навчання ОСОБА_1 з 31 липня 2002 року по 31 липня 2006 року на військово-юридичному факультеті №6 Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого до загального стажу військової служби та у строк служби в Збройних Силах України.
Доводи апеляційної скарги у цій частині ґрунтуються на хибному тлумаченні апелянтом положень матеріального права та колегією суддів оцінюються критично.
Щодо посилань апелянта на висновки, викладені в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.05.2016 року (справа № 2а-619/10/1505, К/800/39317/13), колегія суддів зазначає, що згідно вимог ч.7 ст. 78 КАС України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Водночас, згідно вимог чинного процесуального законодавства, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені виключно в постановах Верховного Суду.
Щодо доводів апеляційної скарги, які стосуються порушення судом першої інстанції вимог процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
Так, апелянт посилається на те, що йому не було не надано можливості ознайомитись з матеріалами справи, зокрема з документами, які надійшли до суду з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, що позбавило його права надати з їх приводу пояснення або заперечення.
Колегія суддів, частково приймаючи вказані доводи апеляційної скарги до уваги, зазначає, що в матеріалах справи (а.с. 41-42) міститься клопотання ОСОБА_1 про ознайомлення з листом Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, який надійде на виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року. Крім того, апелянт просив ознайомлення здійснити шляхом надсилання сканкопії листа навчального закладу на адресу електронної пошти позивача. Вказане клопотання позивача отримано судом першої інстанції 29.04.2020 року та зареєстровано за вх. №17095/20.
Колегією суддів встановлено, що відповідь Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року надійшла до суду першої інстанції 12.05.2020 року, при цьому в матеріалах справи відсутні докази ознайомлення позивача з матеріалами справи або вчинення судом інших дій, спрямованих на реалізацію клопотання апелянта від 29.04.2020 року, що дійсно є порушенням процесуального права.
Водночас, колегія суддів враховує, що і під час апеляційного перегляду позивачем не було реалізовано право на ознайомлення з матеріалами справи, зокрема зі змістом відповіді Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 року.
Згідно положень ч.2 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
У відповідності до положень ч.3 ст.317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника щодо не надіслання йому судом першої інстанції копії листа Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, жодним чином не спростовують обґрунтованості рішення суду попередньої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження, таким чином порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення даної справи у розумінні ч.2 ст. 317 КАС України судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги встановлено не було. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що не було також встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду у розумінні ч.3 ст.317 КАС України.
Водночас, відповідно до положень ст. 159 КАС України, заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Щодо доводів апелянта, що судом першої інстанції було безпідставно зупинено провадження у справі, внаслідок чого порушено розумний строк розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно положень ч.3 ст. 293 КАС України, заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Водночас, ст. 294 КАС України передбачено перелік ухвал суду першої інстанції, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду, зокрема ухвали про зупинення провадження у справі. Водночас, оскільки позивач своїм правом оскаржити в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції про зупинення провадження у справі не скористався, заперечення на таку ухвали не підлягає включенню до апеляційної скарги на рішення суду.
Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частиною 10 ст.120 КАС України визначено, що зупинення провадження в адміністративній справі зупиняє перебіг усіх процесуальних строків у цій адміністративній справі. Перебіг процесуальних строків продовжується з дня поновлення провадження.
Таким чином, посилання апелянта на порушення судом першої інстанції строку розгляду справи, з урахуванням зупинення провадження у даній адміністративні справі, є неспроможними.
Щодо доводів апелянта, що у резолютивній частині оскаржуваного судового рішення зазначено порядок його оскарження шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд, що на думку апелянта прямо суперечить вимогам ст. 297 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно положень ст. 297 КАС України,  апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Водночас, відповідно до пп. 15.5 п. 15 ч. 1 розд. VII КАС України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Частина 1 ст.186 КАС України (в редакції до 15.12.2017 року) передбачала, що апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.
Згідно усталеної практики Верхового Суду, норми ст. 297 КАС України та підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України повинні тлумачитись таким чином, що б гарантувати особі право на звернення з апеляційною скаргою як безпосередньо до апеляційного суду, так шляхом її подання через суд першої інстанції. 
Таким чином, зазначення у резолютивній частині оскаржуваного судового рішення зазначено порядок його оскарження шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд не є порушенням процесуального права, що спростовує доводи апелянта у цій частині.
Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     С.Д. Домусчі

Суддя:                                                                                     О. О. Кравець