Постанова
Іменем України
 
11 вересня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 208/6368/15-ц
провадження № 61-2112св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року у складі судді Нельге Д. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Лаченкової О. В., Свистунової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»(далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, посилаючись на те, що 01 червня 2007 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), який змінив назву на ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено кредитний договір № 105/6-57-7, за умовами якого він мав отримати кредит у розмірі 24 700 доларів США під 12,5 % річних на строк до 31 травня 2022 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 01 червня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки № 105/24-65-7, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . Однак під час укладення кредитного договору банк не виконав вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не надав йому повної та об`єктивної інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту,фактичне значення подорожчання кредиту, реальну процентну ставку, внаслідок чого його було введено в оману. Так, згідно з висновком аудитора від 06 серпня 2015 року реальна процентна ставка за кредитом складає 13,181 % у доларах США, тоді як умовами кредитного договору встановлено процентну ставку в розмірі 12,5 % річних. Крім того, впункті 3.1.1 договору вказано, що кредитор відкриває позичальнику позичковий рахунок №  НОМЕР_1 , а в пункті 2.1 зазначено про надання кредиту шляхом видачі готівкових коштів. Проте вказані умови кредитором не були виконані, оскільки поточний рахунок йому не відкривався (відсутній відповідний договір), перерахування коштів та виплата готівки через касу банку у передбаченому законом порядку не здійснювалася, у зв`язку з чим кредитний договір залишається безготівковим зобов`язанням, тобто є недійсним. На підставі банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України на здійснення валютних операцій банк має право видавати кредит готівковою іноземною валютою лише з поточного рахунку клієнта: рахунок 2620, «рахунки клієнта», тому використання відповідачем для надання кредитних коштів рахунку №  НОМЕР_1 , а для повернення суми кредиту - інших транзитних та аналітичних рахунків, без укладення відповідного договору, суперечить законодавству України. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив визнати недійсними кредитний договір від 01 червня 2007 року № 105/6-57-7 та договір іпотеки від 01 червня 2007 року № 105/24-65-7.
 
Заочним рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. Кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, зміст оспорюваного правочину не суперечить положенням статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Перед укладенням кредитного договору позичальникотримав у письмовій формі всю інформацію про умови кредитування і про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 не висловлював будь-яких заперечень щодо його умов та в подальшому тривалий час виконував свої зобов`язання в частині повернення кредитних коштів, що свідчить про виконання банком свого основного обов`язку - видачу кредитних коштів та фактичного їх отримання позичальником.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не сприяли всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановили достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. Апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги висновок судово-економічної експертизи від 07 червня 2018 року № 3445/3446-16, в якому зазначено, що, по-перше, заява на видачу готівки від 01 червня 2007 року № 04-001 документально не підтверджує факт надання кредитних коштів у розмірі 24 700 доларів США саме за кредитним договором від 01 червня 2007 року № 105/6-57-7, а, по-друге, в обсязі наданих документів експерт не зміг визначити, у якій валюті (у доларах США або у грошовому еквіваленті суми у гривнях) був виданий кредит. Крім того, проведеним дослідженням встановлено, що реальна процентна ставка становить 13,19 % річних, хоча згідно з умовами кредитного договору така ставка складає 12,5 % річних. Зазначене свідчить, що під час укладення кредитного договору банк навмисно ввів його в оману. 
 
У лютому 2019 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.
 
07 березня 2019 року справа № 208/6368/15-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Судами встановлено, що 01 червня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», який змінив назву на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 105/6-57-7, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 24 700 доларів США під 12,5 % річних на строк до 31 травня 2022 року.
 
Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що кредит надається позичальнику на такі цілі: придбання нерухомого майна - трикімнатної квартири  АДРЕСА_1 .
 
Згідно з пунктом 2.1 кредитного договору надання кредиту на цілі, визначені пунктом 1.2 цього договору, проводиться шляхом видачі позичальнику готівкових коштів. 
 
Сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на рахунок №  НОМЕР_2 у Дніпродзержинському відділенні АКБСР «Укрсоцбанк» не пізніше 5-го числа місяця наступного за тим, у якому нараховані проценти (пункт 2.4.1 кредитного договору).
 
Згідно з пунктом 3.1.1 кредитного договору кредитор зобов`язаний протягом одного робочого дня від дати набрання чинності договором, визначеним пунктом 1.3.1 цього договору, і за умови виконання позичальником своїх обов`язків, передбачених у пунктах 3.3.1, 3.3.14 цього договору, відкрити позичальнику у Дніпродзержинському відділенні АКБСР «Укрсоцбанк» позичковий рахунок №  НОМЕР_2 і видати позичальнику готівкові кошти в сумі кредиту в порядку, визначеному цим договором.
 
Укладений між сторонами кредитний договір містить такі умови: суму кредиту - 24 700 доларів США (пункт 1.1); розмір процентів за користування кредитом - 12,5 % річних (пункт 1.1); строк, на який надається кредит, - до 31 травня 2022 року (пункт 1.1.2); мета кредиту - придбання нерухомості (пункт 1.2); форма його забезпечення - іпотека нерухомого майна (пункт 1.3.1); порядок видачі готівки, сплати кредиту та процентів (пункти 2.1 - 2.6.3); права та обов`язки сторін (пункти 3.1 - 3.4.2) та їх відповідальність (пункти 4.1 - 4.6).
 
Позичальник був належним чином ознайомлений з усіма умовами кредитного договору та погодився з ними, про що свідчить його підпис на кожному аркуші кредитного договору.
 
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 01 червня 2007 року між банком та  ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки             № 105/24-65-7, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 01 червня 2007 року із ОСОБА_2 . 
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
 
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Аналізу вказаної норми дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
 
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
 
За змістом частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладання кредитного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними. 
 
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
 
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що позичальником не доведено наявності умислу в діях банку щодо введення його в оману, оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, позивач під час укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, договір містить інформацію щодо умов кредитування: строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю заявлених позовних вимог.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Аргументи ОСОБА_1 про те, що умови кредитного договору є несправедливими, банком при укладенні цього договору було порушено вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк не надав йому інформації про умови кредитування, не заслуговують на увагу. У запиті на отримання кредиту та заяві на отримання кредиту від 23 травня 20007 року заявник власним підписом підтвердив факт надання йому банком повної, достовірної та вичерпної інформації про умови отримання, користування та повернення кредиту (том 2, а. с. 55-57). 
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги висновок судово-економічної експертизи від 07 червня 2018 року № 3445/3446-16, в якому зазначено, що, по-перше, заява на видачу готівки від 01 червня 2007 року      № 04-001 документально не підтверджує факт надання кредитних коштів у розмірі 24 700 доларів США саме за кредитним договором від 01 червня 2007 року          № 105/6-57-7, а, по-друге, в обсязі наданих документів експерт не зміг визначити, в якій валюті (у доларах США або у грошовому еквіваленті суми у гривнях) був виданий кредит, є неспроможними, оскільки вказаний висновок складений на підставі обмеженого обсягу документів. 
 
При цьому у справі, яка переглядається, судами встановлено, що за умовами оспорюваного кредитного договору ПАТ «Укрсоцбанк» зобов`язалося надати позичальнику кредит у розмірі 24 700 доларів США дляпридбання нерухомого майна - трикімнатної квартири  АДРЕСА_1 . 
 
Таким чином, набуття позивачем права власності на вказану квартиру в день укладення кредитного договору, передання її в подальшому в іпотеку з метою забезпечення основного зобов`язання та часткове погашення ним тіла кредиту і процентів підтверджує факт виконання банком свого основного обов`язку - видачу кредитних коштів та фактичного їх отримання ОСОБА_1 .
 
Аргументи позивача про те, що заява на видачу готівки від 01 червня 2007 року       № 04-001 не підтверджує факт надання кредитних коштів у розмірі 24 700 доларів США саме за кредитним договором № 105/6-57-7, не заслуговують на увагу, оскільки доказів того, що станом на 01 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений будь-який інший кредитний договір із сумою кредиту 24 700 доларів США, матеріали справи не містять. 
 
Отже, твердження заявника про неотримання ним коштів за кредитним договором від 01 червня 2007 року № 105/6-57-7 є непереконливими.
 
Суди на підставі наявних у матеріалах справи доказів правильно виходили з того, що відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому, оскільки позивачем не доведено факт укладення цього правочину на умовах, що обмежують його права як споживача.
 
Доводи касаційної скарги про те, що проведеним експертним дослідженням встановлено, що реальна процентна ставка становить 13,19 % річних, хоча згідно з умовами кредитного договору така ставка складає 12,5 % річних, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Той факт, що згідно з вищевказаним висновком судово-економічної експертизи реальна процентна ставка є вищою за передбачену умовами кредитного договору базову процентну ставку жодним чином не свідчить про недійсність оспорюваного правочину в цілому чи про введення позивача в оману банком.
 
Витрати на кредит складаються зі всіх платежів, які позичальник сплачує у процесі отримання, використання та виплати кредитних коштів. Вартість кредиту складається з прямих і непрямих витрат. 
 
Так, до прямих витрат відносяться всі платежі, які отримує кредитор (базова процентна ставка, комісія за оформлення кредиту та щомісячна комісія, якщо вони передбачені умовами договору), а до непрямих - платежі на користь третіх осіб, які надають додаткові послуги (нотаріальні, страхові та інші послуги).
 
Процентна ставка за кредитом - це головна складова витрат на запозичення коштів. Вона розраховується у процентному відношенні до суми кредиту за певний період (рік, місяць або день) і є основною винагородою, яку отримує фінансова установа за надання коштів у позику.
 
Базова процентна ставка - це основна плата за кредит, що визначає платежі у процентах від позиченої суми, які позичальник зобов`язаний сплачувати. Така ставка вказується у кредитній угоді. 
 
При обчисленні ж реальної процентної ставки враховуються всі витрати на кредит - прямі, на користь кредитора, та непрямі, на користь третіх.
 
Таким чином, реальна процентна ставка залежить від умов кредитного договору та може не збігатися з базовою ставкою.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин справи, що за приписами статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 січня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов